KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 51. N:o 2. 21 
fjorden, ehuru därifrån ännu intet är bekant. De kunna endast träffas, där vattnet 
är djupt och skiktadt. Framför större underhafsbankar måste de upplösa sig i brän- 
ningar liksom ytvågor göra. BSillstimmen, som medfölja dessa kaskader!, stanna i de 
flesta fall vid den punkt, där vågrörelsen brytes i Kattegat, men kunna vid tider af 
särdeles intensiv underström och vågrörelse medfölja öfver Kattegats södra platå 
och måste då samlas tillhopa vid sunden, där strömtrådarna löpa tillsamman. TI det 
följande skall visas, att så måste varit förhållandet under århundradena från 1100 till 
1600 e. Kr., då maximet af den tidvattenbildande kraften inträffade och det stora 
hanseatiska sillfisket existerade i Öresund, hvaraf nu blott svaga efterdyningar upp- 
träda i form af rikligare fiske vissa år vid Skånes kust och i Stora Belt. 
Under tider af maxima måste äfven undervattensvågorna, som ingå i polar- 
bassinen, hvaraf NANSEN först fann spåren uti oregelbundna växlingar af tempera- 
turen i några hundra meters djup hos den golfströmsgren som ingår i polarhafvet, 
vara större och kunna framkalla islossning därifrån, som yppar sig uti ökning af 
drifisen i den arktiska ytströmmen, under det isen i polarbassinen under minimi- 
tiden ej vidare påverkas underifrån af varma undervattensvågor, utan i stället lång- 
samt tillväxer i tjocklek genom afkylningen från atmosfären, som endast långsamt 
genomtränger istäcket. Det är en känd sak, att utbrott (»outbursts») af drifis från 
polarhafven förekomma periodvis, och det kan gifva anledning till eftertanke, att det 
sista stora utbrottet af isberg från den antarktiska isbarriären, hvilket kulminerade 
omkring 1894—95, inföll under en konstellation af sol och måne, hvilken jag i det 
föregående betecknat såsom >»perihelium-apsid», samt under en period af maximum- 
deklination hos månen, hvilket allt kan karakteriseras såsom ett sekundärt maximum 
hos den tidbildande kraften. 1912, då den arktiska strömmen medförde exceptionellt 
stora ismassor mot Newfoundland, inföll återigen en liknande konstellation jämte maxi- 
mum af måndeklination. 
Min uppgift uti de följande afdelningarna blir att tillse, om de förändringar, 
som den tidbildande kraftens variation medför uti den oceaniska cirkulationen, varit 
åtföljda af några verkningar på klimatet, särskildt under tider af maxima och mi- 
nima. Endast sådana klimatiska förändringar, hvilka kunna tänkas stå i samman- 
hang med hafvets tillstånd, upptagas här till diskussion, ehuru jag visst icke anser 
det uteslutet, att månperioderna äfven direkt skulle kunna utlösa förändringar 
i atmosfärens tillstånd. Min undersökning har icke sträckt sig längre än till de 
fenomen, uti hvilka växelverkan mellan haf och atmosfär kan spåras. Rörelserna i 
hafvets gränsskikt följa tydligt månperioderna, oberoende af årstiderna. Men atmo- 
sfärens beroende af månperioderna störes i högsta grad af värmets och solstrålnin- 
gens växlingar på fastlandet. Amanuensen STRÖMBERG har, utgående från det sam- 
band mellan månkonstellationerna och rörelserna i hafvet som han fått erfarenhet af 
under de astronomiska beräkningar han utfört på Bornö och i Stockholm för Sv. 
Hydr. Biol. Kommissionens räkning, gjort ett försök att genom utvidgning af har- 
moniska analysen konstatera sambandet mellan månperioderna och medeltempera- 
turen i Stockholm. 
! Se fångstsiffrorna för sillfisket under månvågornas diagram, p. 16 och 17. 
