26 O. PETTERSSON, KLIMATFÖRÄNDRINGAR I HISTORISK OCH FÖRHISTORISK TID. 
slagit sig ner därstädes. Någon anledning att segla till Norge hade munkarna icke, 
ty man känner icke till att irländska anakoreter eller missionärer haft sin verk- 
samhet i detta land på 700- och 800-talet, och om man vill antaga att de vind- 
drifvits till Norges kust, t. ex. till trakten af Romsdalen, så måste man fråga sig, huru 
de efter en dags segling mot norr från Romsdalskusten kunde träffa på ett isfylldt 
haf — en fråga, som blir svår att besvara för den, som liksom NANSEN utgår från 
förutsättningen om klimatets oföränderlighet under historisk tid. 
Uti de isländska berättelserna tillskrifves upptäckten af ön vanligen Ingolf 874 
(ARE FRODE, Islaendingabök 1120—1130). 
» Ingolf byggde söder i Reykiavik (år 870). På den tiden var Island bevuxet 
med skog mellan fjäll och strand. Då funnos där kristna män, som norrmännen 
kalla Papar...> 
Före Ingolf skulle dock ön hafva besökts af Gardar Svavarson, som var född i 
Sverige, efter hvilken ön fick namnet »Gardarsholm> (enligt TJODRIK MUNE's Historia 
de Antiquitate regum Norwegiensium, omkr. 1180, och Sturlas Landnamabök omkr. 
1250). Det heter: »Gardar seglade omkring landet och visade att det var en ö. Han 
var om vintern på nordkanten i Husavik i Skialfande och byggde där hus (år 864 
enl. ARNGRIM JONSSON). Om våren, då han var klar att gå till sjös, dref en båt 
från honom ... Gardar for till Norge och prisade högeligen landet. Efter honom 
blef landet kalladt Gardarsholm, och det fanns då skog från fjäll till strand.> På 
bergen fanns snö, hvarför Island äfven benämndes Snölandet. Namnet Island fick 
ön af en tredje viking, Floki Vilgerdarson. Han seglade söder om ön och tog land 
på nordvästliga sidan till Vatsfjord. >Våren var ganska kall. Då gick Floki norrut 
på fjället och såg en fjord, som var full af hafsis. Därför kallade de landet Island. > 
Detta är den enda utsaga från Landnamstiden jag funnit om, att hafsisen från 
polarströmmen nått fram ända till Island. Ingenstädes säges, att drifisen varit till 
hinders för de gamla nordboarnas segling till och från ön. Då drifisen är orsaken 
till missväxtår på Island måste den omständigheten, att ön ej, såsom nu är fallet, 
vissa år var underkastad blockad af polarströmmens is i mer eller mindre utsträck- 
citerar ÅRE FRoDE's berättelse om de irländska Paparna, som flydde från Island, då norrmännen koloniserade. 
»Det er ogsaa nevnt i engelske böker, at paa den tid blev der seilt mellem landene (d. e. mellem Island og 
Britannien)». Af äldre författares utläggningar rörande Pytheas resor omkr. 325 före Kr. till Thule, citerar 
NANSEN följande, hvilka synas väl öfverensstämma med Dicwvir”s beskrifning på hafvet norr om Island: 
STRABO: Thule som Pytheas sier ligger 6 dagsreiser norr for Brittannike og er ner det sammenlöpne hav 
(pepegoia thalatta, d. e. Ishavet). 
Prinivs: Efter en dags seillads fra Thule blir det hav (mare coneretum) af nogen kaldt cronium. 
SouiNvs I: Lengere ute end Thule möter vi det trege og faste hav (pigrum et coneretum mare). 
Soninus II: Fra Orkaderne like til Tyle er fem dagers og fem netters Seillads. Men Tyle er frugtbart 
og rigt på sent modnende frugter. Indbyggerne der lever fra vårens begyndelse med sit fae og nerer sig av 
urter og melk; for vinteren opbevarer de treernes frugter. Kvinderne har de faelles, et fast egteskab fin- 
des icke. 
Hur NANSEN söker bringa detta att träffa in på norska förhållanden, kan läsas på p. 124. Här må 
endast bemärkas, att i berättelserna om Island på den tidigare vikingatiden före 900 nämnes intet om att 
hafsisen någonsin omgifvit ön. Den träffades först efter ett dygns segling från öns nordsida. Däremot bestri- 
des icke, att Pytheas på sin färd omkring 1,200 år förut, gjort bekantskap med hafsisen i nordliga Atlanten 
(»mare pigrum et coneretum»). Orsaken till denna skenbara motsägelse uti häfdernas berättelser skall senare 
diskuteras. 
