KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 51. N:o 2. 29 
Isförhållandena och klimatförändringarna på Grönland. 
Vid Grönlands östra och nordöstra kust har man, äfven i sago- och vikinga- 
tiden, haft en isförande ström men icke någon som i utsträckning och i sin bety- 
delse för sjöfarten kan jämföras med nutidens. Detta förklarar jag genom en lifli- 
gare vattencirkulation uti Irmingerhafvet. Den gren af »Golfströmmen»>», som är känd 
såsom Irmingerströmmen, böjer enligt Danska Ingolfexpeditionens undersökning af 
mot väster och sydväst med en stor del af sin vattenmassa vid tröskeln till Dan- 
marksundet och följer såsom sydgående underström Grönlands ostkust, hvarest den 
bildar underlaget åt den längs kusten framflytande isförande strömmen. Detta varma 
underlag har enligt AXEL HAMBERG's undersökning 1883 en temperatur af 3”—4?, 
Polarströmmens is smältes till större del af värmet underifrån, och allteftersom 
Irmingerströmmens västliga gren är mer eller mindre utvecklad, finner man Grön- 
lands ostkust söder om Cap Dan (65!/2” Lat.), mer eller mindre omgifven af drifis, 
hvilken böjer af söder om Cap Farvel och samlar sig utanför sydöstra sidan af Grön- 
land (Julianehaabs distrikt), hvarest för 8—900 år sedan de isländska kolonisterna 
funno ett isfritt haf, hvilket nu däremot hela sommaren är afspärradt af ismassor, 
hvilka samlas där, emedan den varma strömmen (Irmingerströmmen) på östra sidan 
af Grönland i nutiden icke är tillräckligt utvecklad för att smälta drifisen, innan 
den uppnår Cap Farvel. 
HAMBERG's tvärsnitt genom denna ström, hvilket är taget under ett ovanligt 
isfritt år (1883), visar, huru issmältningsfenomenet måste tänkas försiggå söder om 
Danmarkssundet. 
En ringa ökning af underlagrets temperatur, eller en starkare tillströmning af 
Golfströmsvatten så att underlagrets nivå höjes, eller en starkare oscillation i gräns- 
ytan mellan vattenlagren, som bringar det varma och salta golfströmsvattnet i lifligare 
kontakt med polarströmmens vatten som flyter ovanpå, var tillräcklig för att skingra 
drifisen, så att trakten kring Cap Farvel blef isfri och de djupa sunden vid Grön- 
lands sydspets! höllos öppna, hvilka, som vi strax skola se, spelade en viktig roll 
vid de gamla nordbornas färder till Grönland. Det varma vattnet tillhörande Ir- 
mingerströmmen, hvilket smälter drifisen, kommer till Grönlands östkust österifrån 
vid Cap Dans latitud såsom underström. Vid samma latitud spridas äfven de genom 
Danmarkssundet hopträngda ismassorna öfver en vidare yta, tillfölje af kustens for- 
mation. Dessa båda omständigheter: isens spridning och underströmmens verkan, 
som med ännu oförminskadt energiinnehåll sätter tvärs öfver från Island mot Grön- 
land, göra att Angmangsaliktrakten (Cap Dan) är lättare tillgänglig än Grönlands 
sydspets österifrån. NORDENSKIÖLD var den förste, som i nyare tid drog fördel af 
1 Grönlands sydligaste del utgöres, som bekant, af en arkipelag, hvarpå Cap Farvel är beläget. Ur navi- 
gationssynpunkt betraktas nu Cap Farvel såsom Grönlands sydspets, emedan ingen genomfart finnes norr om Cap 
Farvel, hvarest sunden nu äro fyllda af drifis. Helt annorlunda uppfattas situationen i de isländska häfderna, 
där det heter, att > Herjolfsnes är sydligast> i Grönlands österbygd (se p. 36). 
