KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 51. N:o 2. 33 
(Därvid är dock att märka, att tolkningen af denna run-inskrift är omstridd.) Från 
1266 eller 1271 talas i BJÖRN JONSSON's referat af Hauksboken (men icke i Hauks- 
boken sådan den nu existerar), om en äfventyrlig färd upp till Smiths sund och 
vidare till ett öppet haf. Ej förrän vid Smiths sund (Krogsfjordsheden?) påträf- 
fades eskimåer. Deras invasion i Grönland tyckes alltså ej hafva börjat förrän med 
1300-talet eller slutet af 1200-talet. 
Om man granskar häfdernas utsagor i deras tidsföljd, skall man finna det an- 
märkningsvärdt, 
1) att i de egentliga sagorna från 900-talet till 1100-talets slut, det aldrig 
nämnes, att de gamle nordmännen råkat ut för ishinder vid sina resor till östbygden, 
då ännu den gamla segelleden, HFrikstefnan, följdes, och att Erik själf öfvervintrat 
på öarne i Julianehaabsbukten 3 vintrar å rad,' och hvarje sommar därifrån före- 
tagit resor i trakten för att undersöka landet, hvilket icke kan förklaras utan genom 
att antaga, att polarströmmens is på den tiden icke nådde fram till Grönlands syd- 
spets och västsida; 
2) att i Kungsspegeln, som författades på 1200-talets midt, omtalas att mycken 
is ute på hafvet möter den som seglar mot Grönland, hvarför varnas mot ett för 
tidigt angörande af Grönlands östkust, utan att dock någon ny segelled anbefalles.” 
Den enda berättelse om isberg 1 hafvet, som jag påträffat i den äldre littera- 
turen, finnes i Kungaspegeln och lyder så: 
» Det gives end et andet slags is i det Hav (Grönlandshafvet), som er af anden 
Dannelse og som kaldes Faldjökler (>Falljacela» i grundtexten) af Grönländarne. Den 
er af en saadan skikkelse som om et höjt Fjald stod op af Havet og den blandes aldrig 
med anden Is men holder sig for sig selv.» När man tänker på den roll, isbergen 
i hafvet spela i alla nutida resandes berättelser från Grönland, måste man draga den 
slutsats, att isbergen från Nordhafvet varit ganska sällsynta gäster vid Grönlands 
södra kust under vikingatiden. Den västgrönländska grenen af polarströmmen tyckes 
på den tiden hafva varit lika fri för isberg, som den östisländska polarströmmen är 
nu för tiden. 
Annorlunda var det dock på en del af ostkusten. Äfven på 1000-talet var 
Grönlands östkust en ödebygd, hvarest enstaka fredlösa kolonister slagit sig ned, och 
hvilken det var farligt att anlöpa på grund af is, som till en del drifvit ned från 
Danmarksundet och delvis bildats genom kalfning af gletscherna vid kusten. Floa- 
mannasagan (författad före 1245) berättar om Thorgils, en islänning som reste till 
Grönland för att besöka Erik Röde omkring 998, men förliste på östkusten (i Grön- 
lands Hist. Mindesmärke antages, att han kommit i land öfver isen vid ungefär 63'/2? 
latitud), hvarest han gästfritt mottogs af en fredlös landsman, Rolf, som slagit sig 
ned därstädes. Efter många äfventyr lyckades Thorgils och Rolf i en båt komma 
söderut till ett sund, som ledde till Österbygden. Sagan har härom: 
»Peir fara sudr fyrir land ok koma i fiord og lögdu I laegi>, 
1 eller åtminstone två vintrar; se härom FINNUR JONSSON: Grönlands gamle Topografi efter Kilderne. i 
XX häftet af Meddelelser om Grönland, p. 270. 
? detta skedde 100 år senare enligt Ivar BÅRDSSON. 
K. Sv. Vet. Akad. Handl. Band. 51 N:o 2. 5 
