KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 51. N:o 2. 39 
lan England och Sverige samt Danmark. Hvad förhållandena på Erik Rödes tid 
beträffar, så visa sagorna, att nationalkaraktären hos vår folkras var densamma som 
nu, ej minst i fråga om emigrationslusten. Under tionde och elfte århundradena på- 
gick en stark utvandring till Island och Grönland. Det låg i Erik Rödes intresse 
att gynna denna emigration. Året efter Erik Rödes återkomst var en hel flotta af 
25 vikingaskepp med kolonister ombord på väg mot Grönland. De medförde boskap, 
hustimmer och husgeråd. Hvarje skepp kan antagas hafva medfört 30—40 per- 
soner. I Grönlands Östbygd anlades efterhand 190 gårdar, 12 kyrkor, 2 kloster och 
ett biskopssäte. I Västerbygden, som var mindre betydlig, hade man 90 gårdar. 
Den europeiska kulturen på Grönland gick under vid slutet af 1300- och början af 
1400-talet genom en invasion af landets urinnevånare. Västbygdens kolonister för- 
drefvos och emigrerade, antagligen till Amerika,' kvarlämnande sin boskap ute på 
fälten utanför de öfvergifna bostäderna. I detta tillstånd fann sysslomannen på 
biskopsgården Gardar, IVAR BÅRDSSON, Västbygden vid sin ämbetsresa dit 1342. 
Östbygdens kolonister dukade under efter flera skiftande strider efter 1418. Deras 
bostäder och kyrkor ödelades med eld och brand, hvarom ruinerna ännu bära vittne 
(enligt FINNUR JONSSON). De sista kolonisterna i Österbygden drogo sig, enligt bland 
eskimåerna ännu gängse traditioner, undan till östsidan och utrotades, hvarefter in- 
kräktarne synas hafva börjat bedrifva sjöröfveri genom att öfverfalla och sänka 
engelska, portugisiska och holländska fartyg, som besökte sydgrönländska kusten för 
hvalfångst och fiske. 
Eskimåernas framträngande får icke betraktas såsom något vanligt röfvartåg 
utan som en folkvandring söderut, förorsakad — liksom alla stora folkvandringar — 
af tvingande naturnödvändighet, som stod i sammanhang med klimatförändringen vid 
isens framträngande. Eskimåerna äro för sin jakt och fiske hänvisade till sådana 
kuster af de arktiska hafven, där spridd is förekommer, d. v. s. där hafvet är öppet 
om än fylldt med spridda isfält under en stor del af året, emedan sälar och hval- 
rossar ej kunna lefva där hafvet är alldeles istäckt. Orsaken till de gynnsamma 
klimatiska och isförhållandena under vikingatiden var, enligt den här framställda 
hypotesen, att isen i de arktiska hafven smälte vid högre latituder än nu på grund 
af golfströmsgrenarnas verksamhet. Grönlands urinnevånare höllo till under dessa 
tider i nordligare trakter af Grönland samt Nordamerika. Då klimatförsämringen 
inträdde och deras förut öppna jaktmarker på hafvet i nord tillfröso eller fylldes 
med packis, måste de söka sig lämpligare områden. De funno dessa i de af nord- 
borna koloniserade distrikten och fördrefvo kolonisterna. NANSEN har på subjektiva 
grunder förkastat häfdernas berättelse om eskimåernas våldsamma framfart, emedan 
den eskimåiska befolkningen sedan nära 200 år, eller alltsedan EGEDE's tid, är be- 
kant för sitt blida och fredliga skaplynne. Emellertid var uppfattningen på 15— 
1600-talet en helt annan, hvilket man äfven finner vid en blick på OLAI MAGNI karta. 
LA PEYRÉERE skildrar dem i sin Relation de Groenland (1647) såsom falska och vilda. 
Eröfringståget på 1300-talet tyckes ha framkallat andra sidor af folkkaraktären än 
1 Se GIsLE ODppsonN's Annaler 1637. 
