40 O. PETTERSSON, KLIMATFÖRÄNDRINGAR I HISTORISK OCH FÖRHISTORISK TID. 
dem man nu känner. De öfverlefvande af HuDpson's tredje expedition 1610—12 
blefvo lömskt öfverfallna på en ö af eskimåerna och mördade. På Christian den I:s 
tid ansågos de som sjöröfvare, hvilka i sina skinnkanoter smögo sig fram till de ut- 
ländska fiskefartygen och borrade dem i sank. 
Af vissa yttranden af BJÖRN JONSSON kan man sluta, att nordmännen med 
uppmärksamhet och misstroende följde den pågående folkrörelsen i Nordgrönland, 
hvilken synes hafva börjat mot slutet af 1200-talet. 
Ståthållaren på Island säges hafva velat varna sjöfarande genom att anbringa 
ett nytt stjärnformigt märke på en vidt synlig bergstopp, Hvitserk, i närheten. 
Eskimåerna synas nämligen hafva tagit till utgångspunkt för sitt sjöröfveri 
de gamla utfartslederna på östkusten, hvilka nu blefvo farliga, ej blott genom drif- 
isens påträngning, utan äfven till följd af de eskimåiska kajakmännens öfverfall. 
Deras kajakfärder hafva faktiskt — huru underbart det än må förekomma oss — 
sträckt sig ända till Europa, emedan man i Norge och i Skottland på öppna hafvet 
flera gånger infångat kajakmän med deras skinnbåtar,' fiskredskap och vapen, hvaraf 
rester ännu förvaras i museer. 
Sådant är det resultat, som framgår ur de gamla urkunderna vid ordagrann 
tolkning utan textförbättringar. Dessa resultat blifva begripliga endast, om man 
medger möjligheten af att isförhållandena betydligt förändrats under historisk tid. 
Vare sig man låter den ursprungliga texten gälla eller accepterar läsarten stjörn 
4 kommer man till samma resultat, nämligen: att den beskrifver Erik den Rödes kurs 
vid hans upptäcktsfärd, hvilken under de första århundradena efter Grönlands kolonise- 
ring följdes af de sjöfarande. »>»Eriksstefna» ledde den, som ankom från ost och nord- 
ost, att söka första landkänningen af den stora jökeln Blåserk (sedan benämnd Hvit- 
serk), att taga in genom arkipelagen vid Grönlands sydspets, hvarest de stora mal- 
strömmarna funnos (>Hafhverf>»), med ledning af ett där uppsatt sjömärke (stjarna) 
in till den östligaste stora bygden i Grönlands Eystr-byggd, Skage och Sölvadal vid 
ITluafjorden, genom Spalsund (Ikek) förbi Drangö, därefter genom Tofafjord till Grön- 
lands förnämsta hamn och handelsplats, Sand vid Herjulfsnäs, därefter förbi den 
höga udden Hvarfsgnipa på ön Semersok, hvarest leden böjde af mot de stora inre 
fjordarna, Eriksfjord m. fl., i hufvudbygden. 
Sådan är min hypotes. Jag skall nu i detalj granska ortnamnen i texten och 
visa, att man kan identifiera dem med nu kända, ända ifrån »Hafhverf a austan- 
verdu landi» till »Hvarfsgnipa», som af FINNUR JONSSON bevisats vara Cap Egede 
eller Kangek på ön Semersoks sydspets. För att kunna göra detta, måste jag hän- 
visa till F. JONSSON's karta öfver Eystri-Byggd i Groenaland i 20:de häftet af Med- 
delelser från Grönland (se kartan). 
Det fanns i forntiden två navigabla sund,” som den från öster eller nordost 
kommande seglaren kunde begagna såsom farleder till Östbygden. Det ena är det 
1 Scottish Geogr. Mag. 1912. Jan. 
> Det obetydliga sundet Kipingajak, som, enligt Honwm's beskrifning, endast är 10 fot bredt, kan väl 
knappast hafva begagnats som segelled af vikingaskeppen. 
