60 O. PETTERSSON, KLIMATFÖRÄNDRINGAR I HISTORISK OCH FÖRHISTORISK TID. 
Östersjöns isläggning under stränga vintrar tyckes alltså hafva haft sin största 
frekvens på 1300-talet eller rättare under de sista århundradena af medeltiden 
och har därefter aftagit så, att under de sista 3 århundradena någon isläggning 
af Östersjön icke inträffat. Aftagandet i isvintrarnes frekvens har skett så, att 
de inträffat med allt längre mellantider och allt sällsyntare. Isvintrarnes period har 
likväl sträckt sina efterdyningar ända in i de senaste århundradena i form af islägg- 
ning vid Östersjöns kuster, ispackning i Öresund, uppträdandet af drifismassor i Kat- 
tegat o. s. v. under enstaka vintrar, ej minst i de sista decennierna. Företeelsen 
gör intryck af ett periodiskt fenomen af komplex period, hvilken kulminerat för c:a 
6—700 år sedan. Huruvida isläggning af Östersjön inträffat före kulminationen t. ex. 
under vikingatiden och vid den historiska tidens början 800—900 e. Kr. kan ej af- 
göras, men det synes sannolikt att så icke skett, emedan sagohäfderna icke haft något 
att förtälja därom”? lika litet som de isländska häfderna omförmäla något om ishinder 
för sjöfarten vid västra sidan af Atlanten under den tiden. 
Det är anmärkningsvärdt, att isvintrarnes maximifrekvens inträffade samtidigt 
med de stora stormflodernas period och samtidigt med det absoluta maximum af 
solens och månens tidvattenbildande kraft, hvilket enligt det föregående inföll vid början 
af 1400-talet. Därtill kommer att ett annat fenomen, hvilket, såsom senare skall 
visas, står i närmaste sammanhang med Östersjöns tillfrysning, nämligen den årliga 
invandringen af hafssill till Östersjön och Öresund samt det s. k. Hanseatiska sill- 
fisket, hade sin maximiperiod på 1100- till 1500-talet och sedermera aftog. 
Sammanfattar man allt hvad som i häfderna berättas om isvintrarne under 
medeltiden och början af nyare tiden, får man följande bild af tillståndet: 
Det har funnits en tidsperiod, ungefär 6—700 år före vår tid, då såväl Östersjön 
som sunden och Kattegat tillfröso och betäcktes af ett sammanhängande istäcke som kunde 
trafikeras under vissa vintrar. De tillfällen då detta inträffade voro talrikast under 
13:de, 14:de och 15:de århundradena och upphöra under 1600-talet. Under de senaste 
250 åren har Östersjön icke tillfrusit. 
Man får emellertid af detta förhållande icke utan vidare draga den slutsatsen, 
att vintrarne under de senaste århundradena i genomsnitt blifvit mindre stränga än 
under medeltiden. Det är möjligt och t. o. m. troligt att så är fallet; men denna 
»klimatförbättring>, hvilken skulle betyda Östersjöländernas öfvergång från ett kon- 
tinentalt till ett mera maritimt klimat måste, om den skall erkännas såsom ett me- 
teorologiskt faktum, bevisas af andra grunder, ty Östersjöns tillfrysning beror, såsom 
skall visas i det följande, på ydrografiska icke på meteorologiska orsaker, ehuruväl 
fenomenet mycket väl kan hafva inverkat på klimatet. 
Östersjöns vatten (likasom Kattegats och Skageracks) är skiktadt. Det öfversta 
vattenskiktet i södra samt mellersta och västra Östersjön har en ganska jämn och 
likformig salthalt, som växlar mellan 7 ”/oo och 9 ”/oo. Dess fryspunkt ligger omkring 
— 0.35” och dess täthetsmaximum mer än 1” ofvan fryspunkten. Hvarje vattenpar- 
tikel i ytan, som om vintern afkyles i beröring med den kallare luften, sjunker ned 
1 Den första underrättelsen om isläggning af hafvet har man från SzMunpD FrRopeE. Enligt hans berättelse 
frös hafvet mellan Danmark och Norge 1048. (Citeradt af C. J. SPEERSCHNEIDER.) 
