KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 5l|. N:O 2. 61 
till lagrets undre gräns, under det en annan som är lättare och varmare intager dess 
plats i ytan och i sin ordning afkyles. På detta sätt afkyles genom konvektion hela 
ytlagrets vattenmassa under hösten och vintern till mellan I å 2 grader öfver 0”, men 
till följd af vattenlagrets betydliga tjocklek inom den egentliga Östersjön (40—50 
meter) och tillföljd af vattenmassornas rörlighet och den lifliga omsättning i horison- 
tal led, som äger rum inom västra Östersjön och Belthafvet, hinner ej konvektionen 
afkyla ytlagret till dess fryspunkt under vinterns lopp. I februari—mars har afkyl- 
ningsprocessen hunnit längst men stannar vid en temperatur af något öfver + 1” C. 
i stränga och något öfver + 2” i milda vintrar. 
Någon isbildning, som skulle täcka Belthafvets eller södra Östersjöns yta med 
ett sammanhängande istäcke, kan ej uppstå så länge ytlagret bar den mäktighet det 
har nu för tiden. För att isläggning skall uppstå — utom vid stränderna och i 
grunda vikar — är det en nödvändig förutsättning att ytskiktet, hvaruti isen skall 
bildas, blir tunnare, hvilket icke kan ske utom på det sätt, att underlagret eller 
bottenvattnet i Östersjön inflödar rikligare genom Sundet och Belten och höjer sin 
nivå. Östersjön skulle då tillfrysa lika lätt som en grund insjö eller en af Kattegats 
fjordar, hvarest ett tunt lager af färskare vatten hvilar på mäktiga skikt af salt 
och varmt vatten från oceanen. Under det att dessa fjordar, t. ex. Gullmarfjorden 
och Kristianiafjordens inre delar, hvarje år tillfrysa, håller sig Östersjön sedan nära 
300 år tillbaka öppen äfven under de kallaste vintrar. 
När det nu är bevisligt, att Östersjön för 600 år sedan ganska ofta tillfrös, så 
att man kunde trafikera isen mellan Danmark och Tysklands kust, ja t. o. m. de 
stora vidderna mellan Sverige, Gotland och Estland, så tvingas man till den slutsats, 
att underströmmen af salt vatten från oceanen på den tiden måste hafva flödat rik- 
ligare in genom sunden och Belten än nu samt fyllt Östersjöns djupa bäcken med 
saltare vatten till högre nivå än där nu finnes. Under sådana förhållanden kunde 
Östersjön tillfrysa i ytan under stränga vintrar. Ett sådant tillstånd skulle man 
kunna frambringa genom att fördjupa farlederna i Öresund några meter,' och den 
förklaringsgrund som först erbjuder sig är: att Öresund och Belten under medeltiden 
varit djupare än nu och lämnat friare tillträde åt underströmmen. 
Jag har omsorgsfullt granskat detta alternativ på de två vägar en sådan gransk- 
ning kan ske, nämligen dels genom att rådfråga de geologer som sysselsatt sig med 
Östersjöns nivåförhållanden, såsom MUNTHE, SERNANDER och DE GEER, och dels 
genom att granska de äldsta sjökort, som finnas öfver Öresund i Kgl. Danska Sö- 
arkivet. Dessa sistnämnda gå ej längre tillbaka än 17:de århundradet och de lod- 
! Öresunds båda djuprännor Drogden och Flintrännan äro på sina grundaste ställen endast 7 meter djupa. 
Detta gör, att under vanliga förhållanden, särskildt om sommaren, underströmmen ej kan öfverstiga Öresunds 
tröskel utan ingår genom Stora Belt. Öresund är alltså hufvudsakligen en utfartsväg för det färska ytvattnet i 
Östersjön. Det finnes likväl tillfällen, då oceanens påträngning blir så stark, att Kattegatvattnet rinner in i Öster- 
sjön genom Öresund liksom Östersjövattnet vid vissa tillfällen »vid uppsjö» rinner in i Mälaren genom Stockholms 
ström. Sådana tillfällen inträffa i synnerhet under hösten och vintern, då oceanens påträngning i allmänhet är 
starkast. Vattnet vid bottnen af Östersjöns första bäcken mellan Rägen och Skåne får då sin starkaste salt- 
halt. De internationella undersökningarna hafva ådagalagt, att bottenvattnet i denna afdelning under vintern till 
största delen består af vatten från Kattegat som kaskadvis (»uppsjö>) inströmmat genom Öresund. (RuPPIN, 
GEHRCKE Mm. fl.) 
