KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 51. N:o 2. 65 
återkomma till de gamla fiskeplatserna vid sundet och Skånes kust. Sådana tillstånd 
återkomma tillnärmelsevis under vissa år med vissa mellantider äfven i vår tid. Allt 
beror på intensiteten uti den vattentillförsel från hafvet, som underströmmen åstad- 
kommer. Jag har visat i föregående afhandlingar att denna underström är pulse- 
rande under tidvattnets inflytande. Den har halfdagliga, dagliga, månatliga, årliga 
fleråriga och sekulära perioder alltefter den tidvattenbildande kraftens variation. Den 
halfdagliga pulsationen konstaterades i Stora Belt' först 1907 och följande år, den 
månatliga konstaterades i Gullmarfjorden.” Den årliga perioden är konstaterad på 
flera sätt genom sina verkningar: högre vattenstånd om hösten,” maximum af in- 
strömning genom Stora Belt och genom Öresund i december och angränsande måna- 
der genom sillinvandringen, som numera stannar vid Kattegatsrännans uppgrund- 
ningar men under vissa höstar sänder utlöpare öfver den grunda sydliga Kattegats- 
platån ned mot Öresund och Belt till sådan mängd, att en författare kunnat 
framkasta hypotesen, att det stora Hanseatiska medeltidsfisket icke varit förmer än 
det sillfiske som nu för tiden drifves i Öresund! 
Slutligen har man det bekanta förhållandet, att vissa vintrar drifis uppträder 
i sundet, i Östersjön och i Kattegat i sådan myckenhet, att sundet spärras och Kat- 
tegats hamnar blockeras under en eller ett par månader, likväl utan att ett fast 
istäcke bildas. Sådana vintrar synas uppträda periodvis. Omkring 1809—1814 in- 
föll en dylik grupp af isvintrar, hvarunder isen packades så mellan Bornholm och 
Skåne, att en man berättas hafva kommit öfver på densamma. 
Under de 11 år den internationella hafsundersökningen utfört sina iakttagelser 
har ett märkligt »återfall» af isvinter med blockad af drifis i Barentzhafvet inträffat, 
hvilket hade de mest ingripande följder för fiskarnes och andra hafsdjurs vandringar 
och fortplantning och naturligtvis äfven på hafsfiskena, hvilka utan undantag felslogo 
vid Norges kust liksom vid Sveriges västkust 1902—1903. 
Nästa år inträffade en så stark inströmning af saltvatten i västra Östersjön, 
att salthalten i dess bottenvatten uppnådde 29 ”/oo. Om detta förhållande fortvarat 
några år skulle antagligen tillståndet i ytlagret vid en inträffande sträng vinter med- 
fört, om icke isläggning, åtminstone bildning af drifis i stor skala inom Östersjön. 
Tillståndet i våra omgifvande haf oscillerar mellan gränser, hvilka äro trängre 
än i medeltiden af den anledning, att den periodiskt verkande orsaken icke har så 
stora variationer nu som då. Jag skall emellertid vid slutet af denna afhandling 
visa, att vi under vissa vintrar, såsom 1893—1894 och 1911—1912, upplefvat ett 
sekundärt maximum af andra ordningen af den tidvattenbildande kraften. Detta har 
icke kunnat medföra ett upprepande af de stora klimatväxlingarna vid medeltidens 
slut, hvilka först kunna väntas återkomma om tusen år. Men hafvets tillstånd är 
så känsligt för variationerna i den tidvattenbildande kraften, att man af de mindre 
1 (0). PETTERSSON: Strömstudier vid Östersjöns kuster. Svenska Hydr. Biol. Komm:s Skrifter III. 
2 0. PETTERSSON: Uber die Wahrscheinlichkeiten von periodischen Schwankungen in dem atlantischen Strom. 
Ibid. Häfte II. : 
3 O. PETTERSSON: Studien äöber die Bewegungen des Tiefenwassers und ihren Einfluss auf die Wanderungen 
der Heringe. Der Fischerbote 1911. N:o 7, 8 & 9. Hamburg. 
EK. Sv. Vet. Akad. Handl. Band 51. N:o 2. 9 
