KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 51. N:o 2. 67 
norra eller mellersta delen af skandinaviska halfön, medförande sydvästliga vindar i 
Öresund. Men de på TycHo BBAHE's tid under vintern förhärskande ostliga eller 
sydostliga vindarna bevisa, att cyklonerna då inslogo en sydligare bana och i regeln 
passerade väster och söder om Hven, t. ex. från Nordsjön genom södra Danmark 
till Tyskland, en bana som cyklonerna nu följa nästan endast under vårmånaderna 
af vanliga år och under ovanligt stränga vintrar.» 
De åsikter som framställts i min föregående afhandling om klimatväxlingarna 
i historisk tid öfverensstämma med EKHOLM's framställning i det kapitel af hans af- 
handling af 1899 som bär samma titel. Vill man på grund af bådas vår framställ- 
ning söka uppdraga en bild af hufvuddragen i klimatets förändring under medeltiden, 
så blir resultatet följande: 
Vid vikingatidens första början, 500—600 e. Kr., inföll den tidvattenbildande 
kraftens minimiperiod. Därifrån till omkring midten af 1100-talet, alltså under den 
egentliga vikingatiden, härskade ett relativt mildt klimat på Island och Grönland, 
eftersom någon isblockad af Islands nordkust och Grönlands västkust ej förekom.! 
Endast från hafvet norr om Island och från Grönlands ostkust finnas sparsamma 
notiser om ishinder för seglatsen. <HSegelleden till Grönland gick från Island rätt 
västerut till Gunbjörnskär (ögruppen vid Cap Dan) och därifrån utefter östkusten till 
sunden norr om Cap Farvel, som då voro öppna och isfria. Ej heller i Davis sund 
och i hafvet mellan Grönland och Nordamerika hindrades färderna genom is, hvilken 
först mötte långt uppe mot norr vid fångstfälten i Baffins bay. Den mäktiga Lab- 
radorströmmen var alltså under dessa sekler icke isförande, åtminstone icke på långt 
när i samma grad som i nutiden. Detta återverkade på Golfströmmen. Det är 
Labradorströmmen, hvilken med sin drifis faller Golfströmmen i flanken söder om 
Newfoundlandsbanken, som tvingar dess varma vatten att spridas österut mot Azor- 
gruppens undervattenssockel och Europas kustbank, hvarest det i förening med det 
från Medelhafvet utflödande varma djupvattnet (hvilket den danska expeditionen med 
Thor 1910 funnit sträcka sig ända upp mot Irlands västkust) bildar det mäktiga 
skikt af varmt vatten, hvaröfver det stora barometriska depressionsgebitet utvecklar 
sig om vintertiden söder om Island. På den tid, då Labradorströmmen icke med- 
förde någon drifis och icke spelade lika stor rollsom nu i Atlantens vattencirkulation, 
har Golfströmmen »kunnat taga en västligare väg», som EEHOLM uttrycker sig, och 
issmältningen har föregått vid högre breddgrader: i Baffins bay, i Nordhafvet och i 
själfva Polarbassinen. Västra och nordvästra Europa hafva haft ett mera kontinen- 
talt klimat” än nu med kallare men lugnare vinterväder. 
1 Däremot är det möjligt, att hafvet mellan Grönland, Jan Mayn, Spetsbergen och Nova Zemlia var i 
högre grad än nu fylldt af is. I sagohäfderna utgår man nämligen från den föreställningen, att en sammanhän- 
gande kontinent af jöklar och is sträckte sig mellan nordligaste Europa och Grönland. 
> Man erinras härvidlag om krönikornas berättelser om att vin odlats i norra Europa, vid Paris, i Eng- 
land, i Nordtyskland o. s. v. Äfven Norges kust synes hafva haft ett mera kontinentalt klimat, hvilket medfört 
varmare somrar med möjlighet till korn- och hveteodling under vikingatiden äfven norr om Trondhjemsfjorden, 
enligt hvad d:r Burr anfört. Men mera kontinentala förhållanden för Västeuropas klimat betyda torka för 
det inre Ryssland och Asien. Att en dylik torr period inträffat där och förorsakat ödeläggelse af städer och 
samhällen kring stäppsjöarna, såsom Kaspiska hafvet på 1100- och 1200-talet, som tvingat till utvandring af 
steppfolken både mot Kina och Europa, har påvisats af E. HUNTINGTON och bekräftats af BRÖCKNER, hvarom mera 
längre fram, 
