74 O. PETTERSSON, KLIMATFÖRÄNDRINGAR I HISTORISK OCH FÖRHISTORISK TID. 
V. 
Klimatväxlingar i förhistorisk tid. 
Enligt hvad som i det föregående nämnts har i tredje eller fjärde århundradet 
före början af vår tidräkning ett absolut maximum af den tidvattenbildande kraften in- 
träffat, och vi skola tillse, huruvida verkningarna däraf liknat dem, som utmärkt 
medeltidens sista århundraden, nämligen: förstörande stormfloder på Nordsjöns och 
Östersjöns grunda kuster, öfversvämningar och köldperioder i de nordiska länderna 
samt i följd däraf missväxt och utvandring. Från den tid det här är fråga om 
finnas några få historiska underrättelser från hvilka slutsatser angående klimatet 
kunna dragas. Däremot är det bevismaterial, som kan hämtas från kvartärgeologien 
och från arkeologien synnerligt rikhaltigt. Tredje och fjärde seklet f. Kr. betecknar 
den tidigaste epoken af järnåldern närmast intill öfvergången från bronsåldern. 
Under stenåldern och bronsålderns första skede, hvilket enligt MONTELIUS kan för- 
läggas till omkring 1600 f. Kr., rådde ännu Littorina-epoken, då oceanvattnet hade 
friare tillgång till Kattegat och Östersjön, dels emedan landtungan vid Skagen ännu 
ej bildats, dels emedan den stora sänkning som inledde Littorina-epoken hade gjort 
Öresund c:a 5 meter djupare än i nuvarande tid. BSaltvatten inträngde rikligare i 
Östersjön, hvars mellersta del erbjöd Nordsjöfiskarne samma lifsvillkor som södra 
Kattegat nu för tiden (se MUNTHE's karta"). Ostronbankar funnos vid BSeelands 
kuster”, och dåtidens befolkning hade vid Skandinaviens kuster särdeles gynnsamma 
existensvillkor både genom fiske och åkerbruk; de stodo i handelsförbindelse med 
såväl de Brittiska öarne som med Medelhafsländerna. Bytesmedlen voro, förutom 
pälsverk och slafvar, framför allt bernsten, som under bronsåldern förnämligast hem- 
tades från Nordsjökusten. Den vanligaste handelsvägen gick utefter Elbe upp till 
Donau och vidare öfver Brennerpasset till Italien. 
Klimatet var atlantiskt, insulärt, under Littorina-hafvets högsta tid, men öfver- 
gick under den stora landhöjning som då inträffade först i ett torrt »sub-borealt> 
! H. MuntHE: Preliminary Report on the Physical Geography of the Litorina sea. Bull. Geol. Inst., Upsala, 
Vol. II, 1894. 
2 Alla de nu för tiden i Östersjön lefvande boreala fiskarterna med undantag för ålen och makrillen äro 
att anse såsom relikter från Littorinatiden, hvilka både i biologiskt och morfologiskt afseende degenererat från 
arttyperna sådana de nu förekomma i Nordsjön. Rödspättan och strömmingen erbjuda de tydligaste exemplen härpå. 
