78 O. PETTERSSON, KLIMATFÖRÄNDRINGAR I HISTORISK OCH FÖRHISTORISK TID. 
skrifvarnes (FLORUS 0. a.) berättelser om Cimbrernas infall i Gallien och senare i 
Italien, hvilket hotade republiken Roms tillvaro efter de båda stora nederlagen vid 
Noreia, der Papirius Carbo blef besegrad 118, och vid Arausio 109, tills Marius slut- 
ligen genom segern vid Aqu& Sextie afvärjde den första folkvandringens följder för 
Medelhafsländerna. ' 
Söker man orsaken till denna folkrörelse, så finner man, att det absoluta maxi- 
mum af solens och månens tidvattenbildande kraft synes hafva inträffat i 3:dje och 
4:de århundradet f. Kr., hvilket medförde rubbningar i den oceaniska cirkulationen 
i form af stormfloder och öfversvämningar samt klimatförsämring och utvandring af 
kustländernas invånare. Dess verkningar på norra Atlantens öfriga kuster vid 
"Spetsbergen, Island och Grönland kunna endast spåras i den nedsättning i vattnets 
temperatur, som medförde utdöendet af de ömtåligare molluskarterna Tapes, Anomia, 
Zirphea m. fl. Man kunde vänta att äfven utbrott af is från polartrakterna skulle 
inträffat vid denna tid, såsom skedde vid den nästföljande perioden på 1300—1400- 
talet e. Kr., omkring 2,000 år efter bronsålderns slut. 
Det finnes naturligtvis inga underrättelser från CGrönlandshafvet från denna af- 
lägsna tid, men man har underrättelser om förhållandena i hafvet norr om Island 
ifrån Pytheas resa, som företogs omkring 330 f. Kr. och som talar om ett segt och 
stelnadt haf »mare pigrum>». Det är anmärkningsvärdt, att från denna tid is och 
ishinder omtalas såsom utmärkande för de nordiska hafven och att likaså, från slutet 
af medeltiden, 1800 år senare, de isländska annalerna berätta om nya väldiga is- 
blockader af Islands och Grönlands kuster, under det inga ishinder synas hafva mött 
vikingarne under deras färder till Island, Grönland och Amerika på 800—900-talet 
e. Kr. Det tyckes framgå af allt att, liksom klimatförsämringen vid bronsålderns 
slut hade föregåtts af en varm isfri period, den postglaciala värmeperioden, så 
inföll äfven mellan de båda maxima 400 f. Kr. och 1400 e. Kr. en varm period, 
hvilken gynnat åkerbruk och skeppsfart i de Skandinaviska länderna samt på Island 
och Grönland och gifvit möjlighet till den väldiga expansion af de Skandinaviska 
folkstammarne som karaktäriserar vikingatiden. Minnena från kulturens förfall tusen 
år tidigare hafva kvarstått i den nordiska mytologien sådan den fått sitt uttryck 
i Eddan hvars föreställningskrets, enligt hvad VIKTOR RYDBERG visat, rörer sig om 
en väldig naturkatastrof, fimbulvintern, då frostens och köldens makter under 
människoåldrar behärskade världen. 
Äfven ett naturminnesmärke från en förgången kulturperiod tyckes hafva öfver- 
lefvat fimbulvintern. Vid det stora templet i Uppsala fanns ett väldigt evigt grön- 
skande träd som beskrifves sålunda af ADAM VON BREMEN: »Prope illud templum 
est arbor maxima late ramos extendens semper viridis in hieme et estate; cujus illa 
generis sit nemo scit. TIbi etiam est fons ubi sacrificia paganorum solent exerceri 
et homo vivus immergi>. 
SVEN NILSON hade yttrat den förmodan, att detta evigt grönskande träd varit 
en idegran, en åsikt till hvilken äfven FRITZ LÄFFLER i en nyligen utgifven afhand- 
ling: »Det evigt grönskande trädet vid Uppsala hednatämpel (i Fästskrift till H. F. 
Feilberg) stödd på ett alldeles öfverväldigande bevismaterial kommit. Uppgiften: 
