KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 5l|. N:0O 2. 79 
»singen vet af hvad slag det är» har beredt vissa svårigheter, emedan idegranen nu 
för tiden kan växa i Upland och ännu växer vild i västra Norge, ehuruväl den till- 
hör en växtgrupp som fordrar ett blidare klimat än vårt. Äfvenledes finnas i svenska 
museer förhistoriska kärl och redskap gjorda af idegran. CONWENTZ, som undersökt 
dessa fynd, hvilka härstamma från tiden 8:de århundradet f. Kr. till och med 9:de 
e. Kr., meddelar emellertid, att saker af sådant virke äro mycket sällsynta i Sverige, 
en sak som äfven bekräftas af ScHUBELER. NATHORST meddelar, att inga fossila eller 
subfossila fynd af idegran gjorts på gamla Sveriges område — kärlet som förvaras 
i Stockholm är funnet i Bohuslän och de två kärl som förvaras i Lunds museum 
härstamma sannolikt från danskt område. LÄFFLER anmärker: »det gamla Sverige 
skulle då blifva alldeles utan fynd af fornsaker af idegranträ! Detta torde vara till- 
räckligt för att förklara, att det heliga trädet i gamla Uppsala kunde vara af okändt 
slag för befolkningen därstädes på 1100-talet». 
LÄFFLER kommer till den slutsats, att idegranen under vikingatiden varit ut- 
gången i Sverige, därigenom att den utrotats. Han menar, att det stora trädet i 
Uppsala kan vara en relikt från en förgången period. Att ett sådant träd kunnat 
där uppväxa ur ett frö från främmande land eller under folkets hägn lefva kvar som 
en enstaka relikt från en utdöd trädart (sid. 642), kan ju icke bestridas. 
Med denna konjektur synes LÄFFLER hafva träffat det sannolika alternativet. 
Idegranen växer långsamt och kan säkert uppnå ett eller två tusen års ålder. Det 
heliga trädet i Uppsala hade säkert funnits till mer än tusen år och har härstammat 
ifrån bronsåldern. 
Uti det andra årtusendet f. Kr. inträffade också stora folkvandringar. Stöten 
riktades äfven då mot Medelhafsländerna och det är ej osannolikt, att folkrörelsen 
äfven den gången haft ogynnsamma naturförhållanden i norra Europa till orsak, 
hvilka enligt hvad ofvan nämnts böra hafva kulminerat omkring två årtusen f. Kr. 
Det är anmärkningsvärdt, att äfven under tiden för inlandsisens afsmältning i Skandi- 
navien varma och kalla perioder måste hafva omväxlat. De spår som issmältningen 
kvarlämnat uti de hvarfviga lerorna vittna nämligen icke om en likformigt fortgående 
afsmältning under hela tiden. Det torde vara skäl att undersöka, huruvida någon 
periodicitet uti afsmältningens förlopp kan påvisas. 
När man går så långt tillbaka i tiden som till istäckets afsmältning, d. v. s. 
c:a 9,000 år, måste en annan faktors inflytande på klimatet, nämligen ändringen af 
Jordbanans excentricitet och af jordaxelns lutning mot ekliptikan, tagas med i räk- 
ningen, hvilket enligt EKHOLM och CHARLIER har framkallat en värmeperiod omkring 
9,000 år före vår tid (och en köldperiod 28,000 år före vår tid). Vill man konse- 
kvent genomföra tanken att, klimatförändringarne på jorden bero af kosmiska orsaker, 
skulle man förklara de stora växlingarne, som åtfölja de geologiska epokerna (istiden, 
tertiärtiden o. s. Vv.) genom jordbanans och jordaxelns föränderlighet och de mindre 
växlingarne, som utgjort föremål för denna undersökning, genom månbanans för- 
ändringar, hvilkas längsta period är ungefär 18 sekler med underperioder af 93, 
18, 9, 4!/; år o. s. v., bland hvilka de kortvarigaste, som kunna räknas i månader 
IORKHOLM 1: €. Pp: 383. i 
