10 F. R. KJELLMAN, OM BERINGHAFVETS ALGFLORA. 
de arter af slägtet Alaria, Å. fistulosa, A. prelonga, A. lanceolata, och af slägtet Laminaria, 
L. Bongardiana, hvilka utgöra Laminariacé-formationens vid Beringön hufvudbestånds- 
delar. Mellan dessa och särskildt ishafsarterna af dessa slägten råder icke något närmare 
slägtskapsförhållande. Några slägten uppträda väl vid Beringön under arter, hvilka sluta 
sig nära intill de i Ishafvet förekommande arterna af samma slägten, men i detta fall är 
ofta dessa arters foristiska ställning i väsentlig grad olika. Corallina arbuscula lemnar 
t. ex. bevis härför. Den är antagligen icke långt skild från den i Ishafvet förekommande 
Corallina officinalis. "Under det nu Corallina arbuscula vid Beringön är mycket ymnig, 
en bland litoralvegetationens karaktersväxter och sålunda en synbarligen området verk- 
ligen tillhörig art, är Corallina officinalis blott anträffad i de delar af Ishafvet, som gränsa 
intill det nordatlantiska hafsalgområdet, och säkerligen att betrakta såsom en för det egent- 
OO 
i förhållande till Gigartina mamnullosa. 
Karakteristiskt för Ishafvets växtlighet är den nästan fullkomliga frånvaron af all 
vegetation på det litorala bottenområdet, vidare vegetationens enformighet, individfattigdom 
och yppighet. I yppighet täflar algvetationen vid Beringön med eller öfverträffar Ishafvets, 
1 motsats till den är den vexlande, individrik och till väsentlig del utbredd äfven öfver 
litoralregionen. Det nu anförda synes mig ange, att Beringön icke kan förläggas inom 
området för ishafsfloran, utan måste anses i alggeografiskt hänseende tillhöra ett från det 
arktiska hafsalgområdet väsentligen skildt område. 
De öfriga fyra under Vega-expeditionen undersökta sträckorna af Berimghafvet till- 
höra dess nordligaste, till Ishafvet gränsande del. Denna närhet till Ishafvet uttrycker 
sig också, såsom ju var att vänta, i deras vegetation. Från den sydligaste af dem, hafvet 
liga Ishafvet främmande alg. Detsamma torde också kunna sägas om Gigartina pacifica 
omkring S:t Lawrence-ön, äro 29 arter alger kända. Af dessa förekomma 23 arter i Is- 
hafvet och bland dem äro 14 att räkna såsom rena ishafsalger, karakteristiska för vegeta- 
tionen i hela detta haf eller bestämda delar deraf. Det måste också medgifvas, att flere 
af dessa senare, såsom Odonthalia dentata, Ahnfeltia plicata, Sarcophyllis aretica, Ptilota 
pectinata, Agarum Turneri, Ralfsia deusta och Chetopteris plumosa genom sin ymniga före- 
komst och yppiga utbildning framträdde såsom hufvudbeståndsdelar i vegetationen vid 
ifrågavarande ö. Det kan sålunda icke: bestridas, att vegetationen här har en mycket 
starkt arktisk prägel. 
De vid S:t Lawrence-ön funna, men icke från Ishafvet kända arterna äro: Amplhiroa 
eretacea, Lithothamnion loculosum, Halosaceion firmum, Chondrus platynus, Alaria erispa 
och Lanminaria bullata. Af dem äro de två sistnämda endast kända från Beringhafvets 
nordligaste del, Ampliroa eretacea, Tithothamnion loculosum och Halosaccion firmum äfven 
kända från södra Beringhafvet och Chondrus platynus en karakteristisk alg för hela norra 
delen af Stilla oceanen, vid Asiens kust gående ned till Japans kuster. 
Man skulle af dessa förhållanden kunna draga den slutsatsen, att S:t Lawrence-ön 
faller inom det arktiska hafsalgområdet, ehuru floran här dels blifvit uppblandad med in- 
vandrade sydliga arter dels utbildat ett antal egendomliga arter. Men det är å andra 
sidan att beakta, dels att den form af Fucus evanescens, som förekommer här, är en annan 
än ishafsformerna, särskildt olik den, som uppträder i den tillgränsande delen af Ishafvet. 
dels och isynnerhet att den art af slägtet Alaria, hvilken jemte Agarum Turneri och 
