28 H. DAHLSTEDT, BIDRAG TILL SYDÖSTRA SVERIGES HIERACIUM-FLORA. 
Den är af mig anträffad flerestädes i Östergötland såsom i Linköpingstrakten och vid 
Lindekullen i Väderstad s:n, der jag haft tillfälle att närmare undersöka den. Här upp- 
trädde den i mångfaldiga variationer och i rikt individantal såväl i friskare skogsängar 
som på torrare, hedartad mark och gräsbackar. 
Ehuru många af dessa former vid första påseendet visserligen tyckes ganska utpräg- 
lade, äga de sannolikt i naturen i allmänhet ingen nämvärd konstans, utan -äro dels att 
uppfatta såsom individuella variationer dels såsom ståndortsmodifikationer och till någon 
del äfven såsom svagt markerade varieteter, hvilka med hvarandra äro förbundna genom 
mångfaldiga öfvergångar. En lågväxt hedform med rikt stjernludna, ljusa, gråhvita holkar 
och korta, finbladiga stoloner är såsom den ena ytterlighetsformen rätt väl skild från den 
högväxtare, mörkholkigare och vanligen långhårigare ängsformen, men på lokaler af inter- 
mediär natur påträffas alla mellanformer, hvarföre deras olikheter torde böra uppfattas såsom 
till större delen härrörande af ståndorten. Hos ängsformen blir oftast det primära korg- 
skaftet ej utveckladt, men i dess ställe utbildas sekundära korgskaft, hvilka äro snedt upp- 
stigande och vid basen försedda med 1—2 blad och sålunda bilda öfvergång till flageller, 
hvilka ej sällan förekomma hos för handen varande form. På denuderad, grusig, friskare 
mark bli stolonerna ganska talrika och kraftigt utvecklade samt rätt ofta förgrenade hvar- 
jemte flagellerna bli flera och bladen mer utbredda utefter marken samt kortare. Bladen 
variera för öfrigt rätt betydligt från ganska breda, omvändt äggrunda till smala, tunglikt 
lancettlika, hvilket torde ange skilda, om än svaga variationer. Vanligen äro de trubbiga, 
men former med rätt spetsiga blad äro ej ovanliga. Stjernluddet vexlar från spridt till 
ganska rikligt och hårigheten är än utspärrad än tilltryckt. I allmänhet äro kantligulzre 
starkt och vackert rödstrimmade, men individer med svagare färgade eller blott rödtoppade 
kantblommor äro ej ovanliga. Som det synes är färgen i de flesta fall utan konstans och 
beror sannolikt i många fall af ståndorten. Tvärt emot vanliga förhållandet har dock 
hedformen oftast ofärgade kantligulx, hvaremot ängsformen vanligen har dem starkt fär- 
gade, hvilket i ej ringa mån synes tala för, att dessa former måhända äro något mer än 
endast ståndortsmodifikationer. 
Fjällen äga oftast spetsen temligen långt ned ljust purpurfärgad, hvilken färg i 
förening med det ljusa stjernluddet, hvaraf den svagt döljes, ger holken ett vackert och 
ganska karakteristiskt utseende. 
Mycket allmän på ofvanämnda ställen är en form med ingen eller ringa hårighet 
på holkar och skaft, men med vanligen mera stjernludna fjäll, klädda af något tätare 
gröfre glandler. Äfven insamlad vid Visby (K. J. LÖNNROTH). 
Hufvudformen är dessutom funnen på Omberg i Östergötland och i Småland vid Örsjö i Madesjö s:n 
(K. J. LÖNNROTH), här med något mörkare holkar och bredare blad (på sandkullar). 
Mellanformer som det synes till IZ.” firmistolonum äro påträffade vid Linköping; i Väderstad s:n dessutom 
sparsamt exemplar, hvilka äro svåra att skilja från svagare håriga former af H." leucopsarum. Mången gång 
närmar den sig H.” lawisquamumn och närstående. TI allmänhet kan sägas att den torde omfatta ett flertal svagt 
utbildade former, hvarifrån mellanformer utstråla i flera rigtningar till andra mera fristående former. 
Något mera afvikande äro följande former: 
F. pleioscapum mn. f. — Scapi 3—4, haud raro furcati; flagella scapiformia 
1—2-cephala evoluta. Involucra minora rarius glandulosa et sparse — sparsissime 
