KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 23. N:o |5. 67 
Ofvan beskrifna form är såväl till habitus som karaktärer en bland Skandinaviens 
utmärktaste och bäst utpräglade cymosum-former. Såsom dess mest karaktäristiska känne- 
tecken må framhållas: askgrå af mörkare borsthår och ljusa hår klädda holkar, samlade i 
rikblomstrig vanligen kvastlik vippa med raka mer eller mindre upprätta grenar, hvilka 
liksom stjelkens öfre del äro beklädda af mer eller mindre långt mörkfotade och styfva 
borsthår, högväxt, smal men styf stjelk med flera smala, glest sittande blad och få rosett- 
blad, hvilka liksom stjelkens nedre del äro kort och styft borsthåriga. Mest utmärkande 
är dock den ovanligt svaga utvecklingen af glandelhår, hvilka endast sparsamt uppträda 
på stjelkens öfre del, på vippgrenarne alldeles saknas eller sällan enstaka äro för handen 
och först återigen sparsamt eller glest äro utvecklade på holkfjällens spetsar. På solöppna 
ställen bli håren på stjelken, isynnerhet nedtill, korta, styfva och uppåtrigtade, i skogs- 
ängar bland gräs längre och utstående. Med AH. eclioides är den otvifvelaktigt närmare 
beslägtad än följande och påminner om densamma mycket 1 habitus, men ännu närmare 
torde den vara befryndad med H. setigerum”, om hvilken den till indumentets art och 
fördelning mycket erinrar, fastän betydligt högväxtare och kortare hårig. Den påminner 
ej heller obetydligt om H. poliodermum, isynnerhet underarten Loennrothii, hvilken 
är att anse som en mellanart, förbindande MH. setigerum och H. florentinum med 
hvarandra. 
Liksom H. echioides har den äfven jemte H.” mollisetum och i mindre grad H.” Up- 
landice något af en äkta steppväxts natur, hvilket yttrar sig ej blott i växtsätt och be- 
klädnad, utan äfven 1 valet af ståndort. Den förekommer nämligen helst på torra, sol- 
belysta backar och grusig sandmark, der den ofta uppträder i rikt individantal. I skogs- 
bygden väljer den äfven mot söder sluttande, öppna ängsbackar; den trifves ganska väl 
bland högre gräs och örter, men alltid på uppvärmd om än fuktig mark, aldrig på be- 
skuggade ställen. Allmännast synes den vara spridd i kusttrakterna, sällsyntare inåt 
landet, och der företrädesvis i närheten af sjöarne. Är liksom följande synnerligen in- 
tressant, emedan den i den skandinaviska floran otvifvelaktigt är en utpost från det öst- 
europeiska steppelementet. 
Liksom följande former och äfven ofta föregående får den om hösten, stundom 
äfven sommartiden, holkfjällens spetsar rödfärgade. Ibland bli hos sena höstexemplar äfven 
ligule rödtoppade. Höstformen får dessutom ett afvikande utseende derigenom, att vid 
denna tid (från augusti till senare), sedan hufvudstjelken borttorkat, de i början i likhet 
med stoloner nedliggande flagellerna böja sig rätt uppåt och komma till blomning. Vegetativ 
förökning sker till större delen genom slutna knoppar. På hösten träffas nämligen högst 
sällan rosetter i de mellersta bladvecken, utan oftast knoppar, hvilka finnas anlagda i alla 
nedanför varande bladveck och aftaga 1 storlek nedåt. Den har således äfven denna ka- 
raktär gemensam med H. eclioides. 
Inom området amnträffad på följande ställen: Östergötland, funnen af mig på Omberg, Stocklycke och 
Mullskräerna samt vid Borghamns kalkbrott; Qvarsebo vid Bråviken (S. ALMQUIST); vidare anträffad af mig i 
Vreta socken, utefter kanalbanken från Bergs till Brunneby slussar ymnig, Stjernorp på sluttningar mot sjön 
1 Se NÄGELI & PETER 1. ce. p. 496 angående denna art. 
