Te H. DAHLSTEDT, BIDRAG TILL SYDÖSTRA SVERIGES HIERACIUM-FLORA. 
I 
gående. I denna gestalt, hvari den förekommer på kalare, öppna och solbelysta lokaler, 
ofta i sällskap med H.”" setigeriforme och H.= mollisetum, framträder tydligt dess natur 
af steppväxt och sannolikt tillhör den liksom nyssnämda former steppelementet i vår flora, 
ehuru den utbildats mindre typiskt än dessa. 
Med H.7 setigeriforme och H.” mollisetum är den sannolikt beslägtad, men är att 
anse i morfologiskt afseende lägre utbildad än dessa båda. Med den senare har den flera 
likheter i växtsätt, såsom bågböjd stjelk m. m. samt den långa, oftast vågiga hårigheten 
i vippan. H.” subechioides är dock att anse som dess närmaste slägting och möjligen 
endast som en skarpt utpräglad lokalras af densamma. 
Till hufvudformen förekomma talrika mellanformer och för öfrigt är den såväl till 
gestalt som beklädnadens riklighet ganska varierande. Rikligast hårbeklädd och för öfrigt 
skarpast utpräglad är den, såsom nämdt, på lokaler af steppartad natur. Då den, såsom 
någon gång händer, växer på friskare, gräsrikare eller mera beskuggade platser, förändras 
till en del dess karaktäristiska utseende, 1 det håren på stjelkens nedre del bli mjukare, 
längre och utstående. Sådana individer närma sig, ehuru vippans form synes bli oför- 
ändrad, i utseende betydligt hufvudformen. Odlad på näringsrik jord tilltager den be- 
tydligt i storlek och stjelkens bladrikedom samt får då ofta en öfverraskande likhet med 
H.> subechioides, men bibehåller dock sin karaktäristiska vippa samt de kortare uppåt- 
rigtade håren på stjelken m. m. 
Gotländska (delvis) och öländska exemplar äro något, ofta rätt betydligt, skilda 
genom spädare växt, utstående hårighet, hvilken i vippan kan vara ganska gles, samt 
mörkare, mindre holkar. De hafva likväl oftast kvastlik vippa. De sparsammast håriga 
individerna ha vanligtvis stjelkbladens bas mycket bredare än vanligt samt mera öronlikt 
utvidgad och få härigenom en viss likhet med en del florentinumformer. Att dessa former 
ej torde vara annat än af ståndorten eller expositionen framkallade modifikationer, synes 
framgå af en mycket liknande höstform (September), samlad vid Linköping, och hvilken 
uppväxt från afslagna stånd af den här vanliga formen. Hos dessa exemplar var hårig- 
heten öfver allt mycket gles, äfvensom stjernluddet, isynnerhet på stjelkbladen, hvilka 
genom den breda, öronlikt utvidgade bladbasen framkallade ett för arten främmande ut- 
seende. Sent om hösten blommande exemplar hafva mörkare holkar och hår samt ofta 
rödtoppade holkfjäll. 
Ofvannämnda biform med sina modifikationer har åtminstone inom området en mycket vidsträckt ut- 
bredning. Anträffad i Östergötland vid Berg i Vreta socken, ymnig; Linköping; Väderstad socken, Vahlby (af 
mig); Krokek socken, Marmorbruket (P. OLsson) och Qvarsebo (S. ALMmQuist); Högby socken på sandmo (V. 
ANDERSSON); Småland, Urshult (G. E. HYLTEN-CAVALLIUS); Gotland flerestädes såsom vid Hau (S. ALMQUIST); 
Öland, Borgholm (S. ALMQUIST). 
Utom området, der den enligt S. ALMmQuist i Mälartrakten är bland de allmännaste af alla cymosum- 
former, är den äfven anträffad i Södermanland Kila socken, Ålberga (S. ALMQUIST); Stora Malms socken, Bränn- 
kärr och Sörjölet; Julita socken (G. ANDERSSON). I Gestrikland vid Gefle är den ymnig äfvensom vid Åmot 
enligt S. ALMQUIST. 
