KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 23. N:o |5. 15 
a. genuinum. 
Utmärkt genom den öfverallt korta, på stjelk och blad fina hårigheten. -Holkskaften 
äro vanligen sparsamt håriga, men deremot tätt glandulösa. På holkarne äro håren före- 
trädesvis samlade vid basen, liksom de också äro tätast på närmaste delen af holkskaften. 
De äro vanligen korta och något styfva med temligen tjock, mörk bas. Är för öfrigt 
ganska varierande med afseende på hårens rikligare eller sparsammare förekomst. I södr: 
Sverige äro former vanliga, hvilkas holkar endast äga några sparsamma hår på de yttre 
fjällen. Dessa sparsamt håriga former, hvilka just torde motsvara LINDBLOMS ursprung- 
liga form, ha en stor likhet med H. 7 umbelliflorum och H.> glossophyllum, med hvilke 
också H.” pubescens torde 1 någon mån vara beslägtad. Liksom dessa har den stor be- 
nägenhet till utveckling af glandler 1 kanten eller på undersidan af stjelkbladen. Men 
alla öfvergångar mellan dessa sparsamt håriga former och följande kunna uppletas, och 
mången gång hafva några af dem stor likhet med H. = polymnoon, isynnerhet dess hufvud- 
form. Med denna är ifrågavarande form också utan tvifvel närmast beslägtad. 
Inom Skandinavien äger den en ganska vidsträckt utbredning och är, synnerligast i de norra delarne, 
såsom J. P. NORRLIN påvisat, splittrad i en mängd lokala former. I Norge är den anträffad såväl på Dovre 
som i södra fjälldalarne, såsom Torpen och Valders. I norra Sverige är den allmän från Ångermanland och 
Jemtland ner till Gefle (enligt S. ALMQuist). I Upland är den anträffad flerestädes såsom vid Upsala, vidare 
i Dalarne, Silfsbergs och Venjans socknar (K. P. HÄGERSTRÖM) samt i Vermland, Gillberga socken (KOGIG: 
STENSTRÖM) och Björneborg (C. M. BROSTRÖM). — Inom området är den funnen i Östergötland, Atvids socken, 
Karstorp (W. VAN DER KoODDE); Qvarsebo (S. ALMQUIST); Rumskulla socken, Gnöst, och Norra Vi socken, 
Kärremåla (K. F. DUSÉN) samt S:t Lars socken, Ullstämma (af mig); Öland, Borgholm (S. ALMQUIST); Småland, 
Visingsö (ZETTERSTEDT). 
Pytmollipilum n.. forma. — NORRE. Herb: Pil. Fenn. n. 99: 
A precedente caule sepius multifolio (3—5), pilis cawis foliorumque longi- 
oribus (1,,—2 mm. longis) densioribus, anthela pleiocephala maxima plerumque eximie 
umbellata ramis arcuato-adscendentibus, pilis pedicellorum et involuerorum aliquantulum 
longioribus (densioribus) dilutis mollibus, squamis pallidioribus involucrisque minoribus 
diversum. 
I sin typiska gestalt utmärkt vacker och väl skild från öfriga former. Dock synes 
den lika litet som dessa äga någon nämnvärd konstans, utan genom mellanformer utan 
bestämda gränser sammanflyta med föregående.  Habituelt erinrar den ofta genom sin 
mångbladiga stjelk och ofta utdragna långa blad om AH. eusciadium. Exemplar med dylik 
bladform, fastän till indumentet anslutande sig till föregående, äro samlade i Vermland. 
Från H.7 eusciadiuwm är den utan vidare skild såväl genom vippans som isynnerhet genom 
holkarnes beklädnad och form. Deremot närmar den sig ännu mera än föregåendes former 
H.= polymnoon. Mest utmärkande för densamma är den fina, mjuka och ljusa hårigheten. 
Är inom området under skilda år rikligt anträffad i Östergötland vid Marmorbruket i Krokek socken (S. 
ALMQUIST och N. C. KINDBERG); äfven insamlad vid Millingstorp i Kisa socken (K. F. DusENn). 
Inom området är ännu ej anträffad var. contractum NORRL. (Ad. de Pil. Fenn. p. 169), ehuru sannolikt 
hithörande former äro funna i Vestergötland och Södermanland samt Upland. Denna form synes vara allmännare 
