82 H. DAHLSTEDT, BIDRAG TILL SYDÖSTRA SVERIGES HIERACIUM-FLORA. 
Involucra 6,5—7,5 mm. longa + cylindriea floccis densis albidis v. czesis + cinereo- 
v. Cesio-canescentia et setulis crassis brevibus + longe nigrotuberculatis raris — sat 
densis glandulisque nigris sparsis — densis eximie variegata. Squame latiuscule + 
lanceolato-lineares obtusule dorso + obscuro apicibusque indumento obscuro + fuli- 
ginose + viridi-marginate. Folia rosularia + lete — glaucescenti-viridia florendi 
tempore 2—6 + elongate v. lingulate lanceolata plerumque longissima et sat longe 
petiolata (ad 20 etm. longa et 2 ectm. lata) sepe denticulata obtusiuscula — acuta, 
supra setis raris — sparsis 0,,—1 mm. longis foccis raris adspersa, subtus pilis 
sparsis in nervo dorsali densioribus floccis mediocribus — sat densis obtecta. Folia 
caulina + lineari-lanceolata setis + obscuris obsita subtus densius floccosa cuspidata 
sensim decrescentia, summum supra medium caulis affixum. Calathidium parvum 
luteum v. subobscure luteum 15—17 mm. D. ZLigule marginales haud laceratee. 
En ganska utmärkt och väl markerad form af utprägladt utseende, hvilken torde 
vara nära beslägtad med föregående. Former med hårigare holkar och skaft kunna lätt 
förvexlas med dennas mera glandulösa former och mjukhårigare på fin sandjord eller torf 
växande individer komma i sitt allmänna utseende nära föregåendes mera typiska former, 
från hvilka de dock lätt skiljas genom sin betydligt sparsammare hårighet och rikare ut- 
veckling af glandler i korgställningen. Hos kraftigare exemplar på mera näringsrik jord 
och på denuderade friskare ställen framträda de för formen egendomliga karaktärerna bäst. 
Här blir den grofväxt, mångbladig och tufvig, utvecklar talrika bågböjda, snedt upp- 
stigande bistjelkar och flageller samt får oftast ofantligt vid- och mångblomstrig vippa, 
hvilken vanligen är flocklik, men ofta till större delen kvastlik och endast i sin öfre del 
Aocklik. Inflorescensgrenar och holkar äro hos sådana exemplar klädda af tätt blågrått 
eller  blåhvitt stjernludd och glandlerna men isynnerhet håren äro mörka, de senare vid 
basen starkt förtjockade, styfva och borstlika samt korta. 
Holkarne få af det blåaktiga stjernluddet och den på fjällens rygg samlade mörka 
hårigheten ett egendomligt brokigt utseende. Liksom hos föregående blir äfven fjällspetsen 
ofta sotsvart af de här tätare mörka håren och sparsammare stjernluddet. Hos exemplar från 
magrare eller mera gräsbevuxna och tillika öppna, torrare lokaler blir stjernluddet gråare, 
glandlerna ljusare och håren mjukare med längre hvit spets. Hos en del individer, an- 
träffade på olika lokaler, äro inflorescensgrenarne nästan enbart glandelhåriga eller äro 
deras nedre delar, hvilka normalt äga glesare indument, ofta alldeles i saknad af glandler 
och hår. Dylika individer äro de vanligaste på hösten, då formen för andra gången 
blommar. Stundom träffas dock individer af alldeles motsatt natur, nämligen med öfver 
allt i vippan betydligt tätare beklädnad af mörka, styfva hår. Sådana individer, af hvilka 
några få anträffats bland talrika exemplar af normalt utseende vid Berg i Vreta socken, 
hafva en slående likhet med HH.” eusciadium och äro af intresse såsom belysande den nära 
slägtskapen äfven med denna art. På torrare solöppna ställen äro rosettbladen, liksom 
hos flertalet af samslägtingarne, ofta på båda sidor men isynnerhet på undersidan mer 
eller mindre lifligt purpurfärgade eller är färgen enbart inskränkt till bladnerverna. Hos 
om hösten blommande exemplar är liksom hos de talrikare glandlerna äfven holkfjällens 
egen färg oftast mörkare, hvarjemte den är mera utbredd mot kanterna. 
nd 
