KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 23. N:o Å5. 85 
skiljaktiga former, hvilka dock hufvudsakligen genom vippans olika utbildning och deraf 
framkallade habitus afvika från hvarandra. De äro dock utan tvifvel att anse som ståndorts- 
modifikationer och äro genom mellanformer förbundna sins emellan. Den ena och all- 
männare formen är nedtill korthårigare och till sin öfre del glesare glandelhårig, har få- 
bladig stjelk och glesblomstrig, nedåt obegränsad, ofta nästan gaffelgrenad vippa. Af denna 
uppträder här och der en form eller individuel modifikation, hvilken har djupt ned flocklik 
långgrenig vippa, ofta upptagande en tredjedel af hela växtens höjd. Den är alldeles 
analog med motsvarande form af H." polymnoon a. genuinum. Liksom hos denna utbildas 
vid korgflockens bas ett par större gröna bladlika brakteer. Den andra formen (DAHLST. 
Hier. exs. fasc. I, n. 35) är högväxtare, flerbladig, nedtill längre och tätare hårig, upptill 
rikligare och gröfre glandelbårig, har vanligen mera sammandragen flocklik eller begrän- 
sadt kvastlik korgställning samt längre, ofta smalare blad. Är analog med H. > polymnoon 
b. rindoicum. Vippan är hos båda formerna vanligen beklädd af omvexlande kortare och 
längre mer eller mindre rikliga glandler, men stundom utvecklas, isynnerhet hos den sist- 
nämda, kraftigare formen, på holkar och skaft ett färre antal mörka hår. Nämnas bör 
äfven, att de finhårigare formerna mestadels uppträda på torrare mosand, de gröfre håriga 
formerna på fuktigare grus. I skogsängar bland gräs äro former med gles obegränsad 
vippa allmännast eller nästan enbart anträffade. Med afseende på bladformen må anmärkas 
den temligen skarpa motsatsen mellan de yttre och inre rosettbladens form och längd. 
Särskildt framträder denna kontrast tydlig på skuggig, denuderad mark, der bladen dess- 
utom bli utbredda efter marken. De yttre bladen äro här korta, mycket breda, af spadlik 
form, de mellersta tunglika till lancettlika och de innersta, hvilka äro mycket långa, äro 
smala, jämbredt lancettlika och spetsiga. Bladen äro hos alla formerna tunna, men fasta, 
med på undre sidan upphöjda nerver, och på solöppna ställen derjemte något styfva. Ofta 
äro de yttre på soliga ställen mot spetsen på båda sidor lifligt röda. På hösten bli äfven 
ligule rödstrimmade eller rödpunkterade. Vegetativ förökning sker genom oskaftade blad- 
rosetter och slutna knoppar 1 de äldre rosettbladens veck. 
Inom området anträffad, dels på magrare tufviga ängar, dels på denuderad finare mosand eller groft 
grus, på följande ställen: Östergötland, Sunds socken, Sundstorp och Löfåsa (af mig sjelf), Kalffall, Graby och 
Äng (K. F. DustÉn); Asby socken, Redeby och Torpa socken, Torpön (K. F. Dustn); Norra Vi socken, Kärre- 
måla (C. J. LINDEBERG); Väderstad socken, Bossgård; Omberg, Vestra Djurledet; Linköping, Vestanå (af mig 
sjelf); Vist socken, Stafsäter (N. C. KINDBERG). Småland, Grenna (C. A. ANDERSSON); Kalmar (E. V. EKSTRAND); 
Dref socken, på kyrkogården (G. E. HYLTEÉN-CAVALLIUS); Säby socken (E. JÄDERHOLM). 
Äfven funnen i Södermanland, Stafsjö (HJ. MOoskn). 
2. H."crassiusculum ÅLMQU. n. subsp. 
Caulis crassus — crassiusculus 2—5 dem. altus erectus v. leviter adscendens 
+ flexuosus ad. v. supra medium 1—2-folius, inferne pilis horizontalibus dilutis sat 
longis + dense lMirsutus et dense floccosus, superne pilis longioribus basi obscuris 
densiusculis — sparsis glandulis sparsis et floccis densiusculis obtectus, infra anthelam 
sat dense glandulosus sat tomentosus et pilis basi obscuris longis raris — sparsis 
