88 H. DAHLSTEDT, BIDRAG TILL SYDÖSTRA SVERIGES HIERACIUM-FLORA. 
obtecta. Folia caulina 1—2 (cult. sepe 3) lineari-lanceolata, basi angusta affixa, 
acuta — cuspidata, longe pilosa et subtus dense floccosa, summum margine sparsim 
— rare glandulosum. OCalathidium majusculum (ad 25 mm. D) saturate luteum. 
Ligule marginales + lacerate exstriate v. apicibus leviter purpureo-punetatze. 
I hög grad variabel och till följd deraf ofta rätt svår att igenkänna. Utmärkande 
äro de stora, tjocka holkarne, hos de mera utvecklade formerna samlade i toppen af tem- 
ligen få och långa grenar till små kortgreniga kvastar eller flockar, breda holkfjäll, temligen 
långa, ofvan borsthåriga, långspetsiga inre rosettblad och stjelkblad, alla med smala blad- 
baser, samt på stjelkens nedre del lång, krusig och ganska rik, upptill något sparsammare 
och 1 vippan glesare eller tätare, hårighet. Mest varierar den till vippans förgrening och 
dess hårighet. På artens hufvudlokaler, solöppna, steniga backar, är den vanligen låg men 
grofväxt med ofta mera hopdragen och stundom kvastlik vippa. På friskare lokaler blir 
vippan glesare och längre och bladen långa, isynnerhet på bördig gräsmark. Lund- och 
skuggformer bli betydligt mjukare håriga och grönare. LINDEBERGS Finnmarksform”" har en 
ovanligt djup och långrenig flock, men i det närmaste liknande former påträffas äfven här och 
hvar i östra Sverige. Hårigheten i vippan är ganska växlande till mängden. Vanligen 
är den mindre riklig på inflorescensgrenarne, rikligast på akladiet, på holkarnes bas och 
närmaste del af holkskaften, men deremot är den ofta sparsam eller saknas på de inre 
fjällen, isynnerhet mot deras spetsar. Exemplar från friskare lokaler, äfvensom odlade, 
hafva. vanligen glesast och mörkast hårighet, solformer tätast och ljusast. Från H." cras- 
stusculum, hvilken den ofta till utseendet kan bli alldeles lik, skiljes den alltid säkert och 
konstant genom sin långa hårighet. Med HH." Uplandice, hvilken den äfven ofta habituelt 
mycket liknar, skulle den ibland kunna förvexlas, men denna utmärker sig genom sina 
holkars längd, hvaremot H.”" macranthelum har korta och tjocka och vanligen äfven större 
holkar. Den senare har derjemte, isynnerhet vid basen, bredare fjäll och särskildt karak- 
täristiska långa smala bladbaser, hvaremot hos den förra bladbasen är kortare och bredare. 
Derjemte äro glandlerna på inflorescensgrenarne betydligt tätare än t. o. m. hos hufvud- 
formen af H.> Uplandie samt med betydligt mera framträdande olikhet i längd. 
Formens hufvudcentrum ligger i östra Svealand, der den mängenstädes uppträder rikligt. Nordligast är 
den funnen vid Söderhamn i Helsingland (A. MAGNUSSON). En isolerad vestlig lokal är Kristiania Beekkelaget 
i Norge (P. NovIiK), der den synes spontan, hvaremot den säkerligen är införd till Finnmarken. 
Inom området funnen i Östergötland, Krokeks socken, Marmorbruket samt vid Qvarsebo (S. ALMQUIST); 
Jonsbergs socken, Gränsö (E. ADLERZ). Gotland, Visby, Hau och Falholmen (S. ALMmQuist, O. JUEL). 
En form från Nerike, Askersunds socken, Edö (A. S. TROLANDER) hör säkert äfven hit. 
! Säkerligen är denna form enligt S. ALMmQuisr införd, eftersom den förekommer långt utanför hela 
formkretsens utbredningszon. 
