KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 23. N:o |5. K17 
longe distante aucta, ramis crassis sequantibus acladioque 5—15 mm. longo cum 
pedicellis brevibus dense floccosis pilis nigris sparsis hispidis (interdum subnullis) 
glandulis longissimis sparsis — mediocribus et iisdem minutissimis densis immixtis 
horridis. Involuera sat crassa brevia, 6—7 mm. longa, obscura Vv. migricantia basi 
ovata postea truncata — rotundata. Squame anguste — latiusculx acute apice ipso 
obtusule nigre + anguste viridi-marginate, pilis nmigris densis — densiusculis glan- 
dulis mediocribus crassis confertis vestite, dorso et basin versus sparsim — laviter 
fAoccose. Folia + lingulata v. lingulate — oblonge lanceolata sepius angusta, exteriora 
obtusa, interiora acuta — acuminata, supra pilis brevibus sparsis floccis raris — 
sparsis, subtus pilis densioribus floccis densiusculis — densis obtectze. Folia caulina 
angustae acute — cuspidate utringque sat floccosre. Innovatio per rosuwlas sessiles. 
Calathidium parvum (15 - 17 mm. D), plenum, saturate luteum. Ligue marginales 
lacerate. 
Det är visserligen med någon tvekan jag för denna utmärkta form till H. Zizianum, 
då den i många afseenden, såsom de korta holkarnes och isynnerhet holkskaftens något 
odifferentierade hårighet, vippans obeständiga och vexlande förgrening, det rikliga stjern- 
luddet på blad och stjelk m. m., erimrar om HH." macranthelum och H."isothyrsum eller 
H." crassiusculum isynnerhet, men med H." Zizianum TavscH äger den en så betydande 
likhet såväl till bladform, indumentets fördelning och utseende som habitus, att jag, 
såvidt som denna är att hänföra till H. Zizianum, anser ifrågavarande form äfven böra 
föras dit. 
Utmärkande för densamma äro de korta, mörka holkarne, hvilka äro klädda af glesa, 
svarta, styfva hår och täta glandler, men isynnerhet indumentet på holkskaften och stjel- 
kens öfre del, hvilket består af tätt stjernludd och långa, ojemt fördelade, svarta eller 
åtminstone dunkla hår, hvilka än äro täta och talrika än nästan ersättes af långa, tydligen 
transformerade glandelhår, blandade med tätare och kortare, hvilka för öfrigt till längden 
variera i anmärkningsvärd grad. I detta afseende öfverträffar den sjelfva H." Zizianum, 
bland hvars mest utmärkande karaktärer just ett så beskaffadt indument hör. På stjelkens 
nedre del äro håren vanligen späda och fina, och i samband dermed få bladen en mörkare 
grön, stundom i lökgrönt dragande färg samt äro då oftast mera utdragna med största 
bredden öfver midten och mjuka. Sådana former uppträda helst på fuktiga till våta lokaler. 
På torrare, mera solöppen mark blir hårigheten öfverallt längre och gröfre, hvarjemte 
bladen få en mera blekgrön färg och blifva kortare, mera spetsiga, med största bredden 
närmande sig midten samt styfvare. 
Då de finhårigare formerna mycket påminner om former af H." macranthelum erinra 
ytterlighetsformerna af denna sistnämda modifikation ej obetydligt äfven om H. + Uplandic. 
Det kan äfven tänkas att likheten med H.”" Zizianum blott är tillfällig och sålunda 
H." horrentipes 1 stället är att anse som en i rigtning åt H. cymosum (eller H. pubescens) 
utbildad men sjelfständig och väl utpräglad macranthelum-form. 
Stundom bli håren på holkar och skaft ljusare och finare samt glandlerna vaxgula. 
Denna modifikation, hvari arten är svår att igenkänna, är utan tvifvel att uppfatta som 
en sjuklig eller mager form, framkallad af lokalens beskaffenhet (fin, mager sand). 
