KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDUNGAR. BAND 56. N:0 6. 9 



en för lokalen tvifvelsutan synnerligen lämplig teknik — den Sv. EKMAN'ska verti- 

 kala bottenproftagaren — ganska utförligt äro på tal. Med anförandet af detta arbete 

 har jag också slutfört min inledande orientering öfver den på området föreliggande 

 litteraturen. Den är alltså ingalunda särskildt vidsträckt; och livad arbetets tek- 

 niska förutsättningar beträffar, så ha de genomgående ägnats ett synnerligen obetyd- 

 ligt intresse — det är i själfva verket endast Sv. Ekman, som vid arbeten på större 

 djup principiellt tillämpat en mera rationell teknik än den gamla skrapmetoden. 



De proftagningsmetoder, som vid början af mina studier 1910 stodo mig 

 själf till buds, utgjordes endast af skrap- och lodkopp-tekniken. Om deras närmare 

 arbetssätt visste man emellertid intet: en bestämd och empiriskt bevisad uppfattning 

 om de olika aflagringarnas eventuellt varierande profilstruktur existerade ännu icke, 

 någon som helst kännedom om skrapans afverkningskapacitet i vertikal led i dessa 

 lösa bildningar var ännu icke grundlagd, och ingen hade ännu gjort sig närmare reda 

 för lodkoppens förhållande vid in- resp. genomslaget i bottnen. På området rådde 

 alltså en anmärkningsvärd oklarhet, som knappast inbjöd till några nya studier. En 

 genomförd klarläggning af dessa undersökningstekniska spörsmål syntes mig därför 

 böra betraktas som första grundförutsättningen för hvarje mera detaljeradt studium 

 öfver de nutida aflagringarnas bildningshistoria och strukturföreteelser; ty det kan 

 näppeligen anses en naturforskare värdigt att uteslutande arbeta med en apparatur, 

 hvars arbetssätt till alla sina närmare detaljer måste anses fullständigt obekant. Med 

 användning af i första hand Norra Stråken vid Aneboda som försöksområde har jag 

 därför sökt åvägabringa en dylik utredning. Då jag tydligen måste anse denna 

 kritiska diskussion vara af i viss mån grundläggande betydelse för vissa delar af den 

 följande framställningen, öfvergår jag nu till ett mera utförligt referat öfver gången 

 af dessa rent undersökningstekniska försöksserier. 



Mina första skrapningar verkställdes alltså hösten 1910 på sjön Stråken vid Ane- 

 boda. Den med skrapan ute från den pelagiska regionen erhållna gyttjan visade sig vid 

 mikroskopisk undersökning till en väsentlig del uppbyggd af en gulaktigt grågrön resp. 

 rödbrun, flockig-småklumpig detritus; rester af planktoniska resp. litorala organismer 

 kunde endast påvisas i mindre mängder — mest Cyclotelhr, stora Naviculce och skelett- 

 nålar af Spojigiller. Alltså en dyblandad gyttja, ett sediment af helt annan karaktär än 

 exempelvis de af Wesenberg-Lund undersökta aflagringarna och hvilka föranledde 

 honom till uppställandet af sina tre typer — hvarom mera nedan — för i bildning varande 

 sötvattensgyttjor. Vid ett senare tillfälle erhöll jag emellertid en mera typisk gyttja men 

 af helt annan art, karakteriserad genom massnärvaro af Melosirer och enligt min mening 

 i viss mån jämförbar med Wesenberg-Lund's typ diatomégyttja. Det var egentligen 

 denna iakttagelse, som föranledde mig till ett närmare studium angående proftagarnas 

 funktionssätt; ty det syntes mig uppenbart, att här måste föreligga möjligheter till 

 undersökningstekniska misstag af oberäkneliga konsekvenser. För frågans närmare 

 utredning utvalde jag därför tvenne i väsentlig grad från h varandra afvikande under- 

 sökningspunkter på Norra Stråken, den ena belägen inne på Aneboda fjärd (vid ett 

 djup af c:a 3 m) den andra ö. om de öar, som markera den egentliga sjörännans 



K 3v. Vet. Akad. Handl. Band 56. N:o o. 2 



