10 EINAR NAUMANN. UNDERSÖKNINGAR ÖFVER FYTOrLANKTON. 



gräns från den mot v. inskjutande Anebodafjärden. På denna senare station 

 växlade djupet vid försöken mellan 6 och 9 m. Som proftagare användes ett 

 lod af typ, som vidstående textaf bildning fig. 1 visar: en gammal, sedan länge, 

 om ock i åtskilliga varianter, internationellt känd konstruktionstyp. Med det- 

 samma upptogs väsentligen två olika profserier : i ena fallet fick lodet gå ut med 

 god fart och sedan af sig själft stanna; i det andra fallet däremot kände jag mig för- 

 siktigt fram, så att profvet togs i den ytliga resp. allra ytligaste gyttjan, så att alltså 

 lodet i sistnämnda fallet upphämtade en något vattenblandad bildning. Den mikro- 

 skopiska undersökningen af dessa bägge proftyper — f. ö. redan för blotta ögat mycket 

 väl åtskilda genom en ljus, resp. (ytlagret) mera mörkbrun färg äfvensom genom en 

 mera fin resp. (ytlagret) gröfre struktur — uppvisade en högst väsentlig skillnad: i ena 

 fallet (ytgyttjan) alldeles af den typ, som jag förut lärt känna från flertalet 

 af mina skrapningar på olika delar af Stråken, i andra fallet (djupgyttjan) 

 däremot den utpräglade 31elosira-gy ttja., som nyss varit på tal. 



Hvad bevisar nu denna försöksserie? Först och främst tydligen, att 

 Stråkens nutida gyttja faktiskt erbjuder just den karaktär, som redan 

 skrapprofvets mikroskopiska undersökning i flertalet fall fastslagit; ty lod- 

 koppen stannades ju just i det öfversta lagret, hvaremot man måste förut- 

 sätta, att skrapan under sitt arbete skummat af ett något tjockare lager. 

 Resultatet synes vid första påseendet i anmärkningsvärd utsträckning mo- 

 tivera den gamla skrapteknikens betydelse som universell metod för alla dy- 

 lika studier öfver gyttjestrukturer, på samma gång som det emellertid också 

 od synes misstänkliggöra lodkoppteknikens mera vidsträckta användbarhet — 

 med men för alla de fall, där ett närmare »kännande» af bottnen af en eller annan 

 ligt föi » g e- orsak är omöjligt. Det med lodkoppen vid försöket erhållna djupprofvet 

 ofördelaktig" är emellertid äfvenledes af ett visst intresse — i jämförelse med de upp- 

 vid proftag- lysningar, som med stöd af skrap- och lodprof redan erhållits angående de 

 gyttjan.' mera ytliga lagrens mikrofysionomi. Det synes ju nämligen i själfva 

 verket förhålla sig så, att ett lod af denna typ äfven i dessa lösa gj^ttjor 

 först tar profvet på den nivå, där det stannar — en sats, hvars berättigande jag 

 f. ö. sedermera vid upprepade tillfällen kunnat kontrollera vid arbete på sådana 

 platser, där det grunda vattnet tillåtit en direkt iakttagelse öfver lodets arbetssätt i en 

 utprägladt skiktad gyttja. Det är alltså ett rent empiriskt faktum, att man 

 redan på detta enkla sätt kan ernå vissa upplysningar om djupare gyttje- 

 lagers beskaffenhet: en diskontinuerlig profil. Må vara, att detta för många 

 uppgifter kan vara en synnerligen fördelaktig omständighet: ofta nog torde emellertid 

 densamma vållat afsevärda felkällor vid upphämtandet af bottenprof från sådana 

 lokaler, där ett noggrant »kännande» af en eller annan anledning varit uteslutet. 

 Ty i så fall kan mycket väl lodet ha passerat ytlagret och först stannat på ett par 

 dm:s djup därunder, hvarifrån ett bottenprof af otvifvelaktigt mindre nutidsintresse 

 bör ha erhållits. Samma felkälla torde böra anmärkas för skrapteknikens vidkom- 

 mande, såväl vid arbete med tunga skrapor på normala bottnar som också öfver 

 hufvud taget städse då en ovanligt lös botten föreligger. 



