18 EINAR NAUMANN, UNDERSÖKNINGAR ÖFVER FYTOPLANKTON. 



grund. Jag betraktar därför närvaron där af, i förhållande till den osiktade gyttje- 

 eller dymassan mera afsevärda, antingen utprägladt storklumpiga eller också af rör 

 till väsentlig grad bestående större siktrester som ett påfallande karakteristikon för 

 en i dessa vatten pågående resistentifieringsprocess: den en gång genom den här 

 synnerligen fattiga bottenfaunan koncentrerade detritus återvänder till 

 väsentlig grad ej till sitt ursprungsstadium utan resistentifieras på olika 

 etager, så att mot det relativt ensidigt förlöpande kretsloppet svara de två typiska 

 siktresterna resp. en ytterst karakteristisk slamningsrest: rörbildningarnas resp. stor- 

 klumparnas siktrest och den af småklumpar absolut dominerade slamningsresten. 



Tyvärr sakna vi ur den föreliggande litteraturen alla närmare upplysningar om, 

 huru dessa förhållanden gestalta sig i mera kalkrika vatten; Wesenberg-Lund (1. c. 

 1901) — som för öfrigt knappast omnämner de pelagiskt erhållna siktresternas fysio- 

 nomi och som tydligen af sin lämnade framställning att döma icke företagit några 

 som helst slamningar af gyttjeprof — har exempelvis, lika litet som någon annan 

 författare på området, intet att meddela i dessa frågor. Emellertid har jag själf 

 vid mina undersökningar öfver gyttjebildningens förlopp i vissa sydskånska småsjöar 

 (alltså tillhörande den mera kalkrika typen) särskildt inriktat min uppmärksamhet 

 på dessa problem och därvid faktiskt också kunnat konstatera, att den fina detritus' 

 kretslopp här gestaltar sig afsevärdt mycket mera reversibelt, än hvad förhållandena 

 i urbergsvattnet synas ge vid handen; man finner här i allmänhet inga större af 

 rör resp. storklumpar alldeles dominerade siktrester, och äfven om slamnings- 

 resten — naturligtvis — till väsentlig del ofta består af små klumpar — hvilket 

 ju intet annat är en indikator på bottenfaunans närvaro och själf va grundkarak- 

 teristiken för gyttjan i dess egenskap af en koprogen bildning — , så är det dock 

 en alldeles enastående skillnad på dessa gråa, lösa bildningar och urbergsvattnets 

 hårda, sällan gulaktigt grå, i allmänhet rödbruna, ja ibland t. o. m. kolsvarta små- 

 klumpar. Det synes därför till fullo fastslaget, att faktiskt den fina detritus' kon- 

 centrationsprocess — i första hand en absolut nödvändig följd af bottenfaunans 

 verksamhet — i dessa kalkrikare vatten fungerar i relativt reversibel mening, hvare- 

 mot densamma särskildt i de utprägladt bruna urbergsvattnen förlöper ganska en- 

 sidigt. I senare fallet föreligger alltså en högst påfallande resistentifieringsprocess; 

 och det synes mig ganska naturligt att som dess närmare orsak hänvisa till en 

 serie för dessa vatten tvifvelsutan specifika adsorptionsföreteelser, hvarvid en myc- 

 ket framträdande roll otvifvelaktigt spelas af sådana humus- och järnsubstanser, 

 hvilka redan Hampus v. Post (för de förstnämndas vidkommande, 1. c. 1862 p. 21) 

 antog såsom orsak till växt- och djurresters anmärkningsvärda konservering i dy- 

 sjöarnas bruna vatten. 



Såsom ytterligare exempel på en del typiska siktrester hänvisar jag till den 

 andra bildserien å pl. 1, som visar ett antal hithörande preparat, monterade på 

 objektglas i vatten, resp. utspädd glycerin och fotograferade i naturlig storlek. Här 

 möta oss först två af rör till väsentlig del uppbyggda siktrester, härrörande från 

 Hemtjärn 1 (b) resp. Öfre Hyttjärn 1 (a). Den senare visar också talrika brott- 



1 Jfr vidare under resp. sjönamn i undersökningens speciella del. 



