20 EINAR NAUMANN, UNDERSÖKNINGAR ÖFVER FYTOPLANKTON. 



ning bevisa motsatsen. I öfverensstämmelse med mina undersökningars ökologiska 

 och allmänt biologiska läggning har jag emellertid velat genomföra denna synpunkt 

 med en viss skärpa. 



Hvad nannoplankton beträffar, har jag här i första hand fäst afseende vid 

 dess eventuella roll som en sedimentbildande faktor inom dessa vatten. Redan vissa 

 äldre studier (jfr E. Naumann 1912) läto nämligen förmoda, att vissa grupper — 

 särskildt Cyclotellerna — näppeligen kunde vara utan betydelse i detta sammanhang. 

 Tydligen gestaltar det sig under alla omständigheter för dessa uppgifter allra enklast 

 att helt enkelt bestämma nannoplanktons roll som en sedimentbildande faktor direkt ur 

 bottenaflagringarnas mikroskopiska analys. Jag har emellertid i mycket talrika fall 

 kompletterat på detta sätt vunna resultat såväl med nanoplanktonstudier enligt clen 

 af mig (jfr 1. c. 1912 och 1915: b) föreslagna »biologiska» metoden som också med 

 användning af centrifugat. 



De bottenbiologiska studiernas mikroteknik synes ännu så länge, hvad söt- 

 vattnet beträffar, varit af synnerligen primitiv art: en mikroskopisk undersökning af 

 ett på objektglas utpipetteradt prof, och allt var klart. Wesenberg-Lund uppställde 

 (1901) — tydligen med stöd af en dylik undersökning — dessa gyttjetyper: 



1. Diatomégyttjan, 1 väsentligen bildad resp. karakteriserad af Melosirers 

 och Stephanodiscers skal. — Jfr 1. c, tafl. 3, fig. 42. 



2. Cyanophycégyttjan, hufvudsakligen bestående af mer eller mindre sam- 

 manflytande »Klatter af opleste Cyanophycéer». — Jfr 1. c, tafl. 3, fig. 43. 



3. Kitingyttjan, 2 till en väsentlig del bildad genom Bosmina-ska\ resp. skal 

 af vissa andra cladocerer, dock icke Daph?iia men väl t. ex. Chydorus. — Jfr 1. c, 

 tafl. 3, fig. 44. 



Det framgår till fullo af Wesenberg-Ltjnd's utredningar, att han med dessa 

 benämningar icke endast velat framhålla vissa karaktärformer för nutidens i bild- 

 ning varande gyttjor, utan att han fastmer därmed afser att framhålla det väsent- 

 ligen för aflagringarna ifrågakommande byggnadsmaterialet: en diatomégyttja är t. ex. 



1 Med hänsyn till den obetydliga roll, som diafomé-lämningarna spela på större djup i insjöar, har 

 Wesenberg-Lund framhållit sannolikheten däraf, att skelettbildningarna ifråga ofta nog redan upplösas under bot- 

 tenfällningens gång; jfr äfven Wesexberg-Lund och Brönsted 1912. Otvifvelaktigt är, att detta resone- 

 mang erbjuder en viss grad af graduell skiftning; ty det måste ju förutsättas, att exempelvis de tjockväggiga 

 Melosirerna kunna uppnå ett afsevärdt större djup — enligt Wesenberg-Lund's egna fastställanden åtminstone 

 upptill 40 m — än t. ex. Tabellarier, hvilka dock i sin tur i detta hänseende måste anses afsevärdt bättre 

 lottade än t. ex. Iiliizosolenier, hvilkas sedimentering i större skala näppeligen torde möjliggöras utom i mycket 

 grunda (väl endast några m djupa) vatten. De kiselförar.de bottensedimentens beskaffenhet blir alltså på detta 

 sätt icke endast en funktion af planktonformationernas art utan äfven af vattnets djup — därtill också af bot- 

 tenmiljöns större eller mindre upplösande förmåga. Jfr närmare i den speciella afdelningen. Kiselbildningarnas 

 ringa betydelse för bottensedimentens beskaffenhet i de djupa Schweizersjöarna är alltså från dessa sunpunkter lätt 

 förståelig; jfr Fruh und Schröter 1904. — Ang. dylika upplösningsföreteelser jämföre man äfven J. Frenzel 1897. 



2 Wesen t berg-Lund's 1. c. framställda uppfattning angående de »skelettbildande» substansernas natur tarfvar 

 i flera hänseenden en ganska grundlig revision. Så bestå t. ex. Dinobryums cylindrar ej, som han uppgifver, 

 af kitin, utan af renaste cellulosa; och chrysomomonadernas kiselsporer böra näppeligen i ett arbete sådant 

 som detta anföras som »staerkt fortykkede Kitinvregge». — I och med påvisandet af det oriktiga i dessa utgångs- 

 punkter faller tydligen också utan vidare hela det resonemang, som därå fotats, angående de olika växt- och 

 djurlämningarnas resistens samt angående möjligheten till af dylika sediment bildade resp. karakteriserade af- 

 lagringar. 



