KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 56. N:0 6. 2.'} 



delse för gyttjornas bildningshistoria. Han skrifver nämligen på tal om sjögyttjan 

 (1. c, p. 13 och 14) bl. a. följande: »Karakteristiska för de djupare delarne äro Suri- 

 rellce och stora Pinnularim, och kanske några ilfeZosfra-arter, men jag känner ännu 

 icke, huruvida dessa arter fortlefva vid bottnen i sjöarne eller om de från ytan endast 

 här samlas. 1 Något rikligare utbildadt lif, antingen af Diatomeer eller af Infusorier 

 har jag icke lyckats anträffa på sjöarnes botten. » — Emellertid, den närmare känne- 

 domen om dessa frågor daterar sig dock först från en senare tid, särskildt från 90- 

 talets studier öfver sötvattnets plankton. När därför Wesenberg-Lund i det närmaste 

 40 år efter den tid, då Hampus von Post lade grunden till de gyttje- och dybiologiska 

 studierna — hvilka sedan (väsentligen på 90-talet) förts vidare af Trybom — på 

 nytt upptog dessa frågor till behandling, så hade han också att bygga på en helt 

 annan och mycket mera mångsidig grundval. Sötvattnets planktonförhållanden voro 

 nu ganska väl kända; och Wesenberg-Lund sökte också vid sina studier att för- 

 klara bottensedimentens struktur ur vattnets planktonbiologi — ett spörsmål som 

 visserligen ingalunda varit obekant för äldre forskare (jfr t. ex. Trybom's talrika 

 skrifter) men som dock först af Wesenberg-Lund ernått sin första lösning på ett 

 mera mångsidigt och tillfredsställande sätt. I sin afhandling bygger Wesenberg- 

 Lund vidare på den af Hampus von Post och Trybom en gång lagda grunden. I 

 öfverensstämmelse med H. v. Post benämner han aflagringarna gyttja — några dy- 

 aflagringar ha icke blifvit studerade af den danske forskaren; ej heller af andra limno- 

 loger — och förklarar dem till en väsentlig del uppbyggda af mikroskopiska organis- 

 mers lämningar. I detta samband framföres alltså för första gången i denna littera- 

 tur på ett mera mångsidigt sätt problemet om plankton som sedimentbildande faktor. 

 De gyttjor, som enligt Wesenberg-Lund till en väsentlig del bildas af bottenfällda 

 planktonorganismer, ha i det föregående (sid. 20) korteligen omnämnts. 



Redan Hampus von Post särskilde en strandgyttja resp. -dy från den typiska sjö- 

 gyttjan resp. -dyn; gränsen mellan deras utbildningsområden finner han ungefärligen 

 markerad vid den fanerogama strandvegetationens yttersta associationer. Wesenberg- 

 Lund har accepterat samma terminologi men i öfverensstämmelse med sin uppfattning- 

 om strandregionens beskaffenhet i de större danska sjöarna flyttat gränsen till 9 m:s 

 kurvan. Huru förhållandena enligt hans mening gestalta sig i smärre, mindre djupa sjöar, 

 framgår icke af hans publikation; men då åtminstone en af hans gyttjetyper utförligen 

 beskrifves från en dylik — den för öfrigt tydligen enda af honom kända lokalen, Bags- 

 vserds0 — och från ett djup af 4 m, så vill det tyckas, som om han icke alltid till- 

 mätte denna batymetriska synpunkt någon genomfört grundläggande betydelse. Det 

 är för öfrigt själfklart, att denna gräns måste variera allt efter litoralvegetationen 

 större eller mindre djupgående — en omständighet, som i sin tur bl. a., och till en 

 mycket väsentlig del, beror af vattnets klarhet och genomtränglighet för ljus. 



Jag kommer i det följande uteslutande att uppehålla mig vid den pelagiska 

 regionens dy- och gyttjebildningar. Härmed betecknar jag alltså alla sådana 

 af makrofyta formationer icke bevuxna aflagringar, hvilka uppstå under 



Kursiveringen är referentens. 



