24 EINAR NAUMANN, UNDERSÖKNINGAR ÖFVER FYTOPLANKTON. 



en fri och öppen vattenyta, där djupet eller andra faktorer förhindra den- 

 sammas igenväxande. Benämningen »den pelagiska regionens dy- och gyttjebild- 

 ningar» kan möjligen vid första påseendet förefalla något olämplig; ty den pelagiska 

 regionen omfattar ju dock endast det fria vattnet själft, hvaremot för bottensedimen- 

 tens vidkommande äfven från strandregionen o. s. v. härledbara bildningar i större 

 eller mindre utsträckning göra sig gällande. Jag har emellertid icke desto mindre 

 valt den anförda beteckningen, därmed särskildt afseende att accentuera den 

 moderformation, hvarur resp. hvarunder dessa aflagringar äro att härleda. 



— Hvad själfva namnet »pelagisk» beträffar, så torde man visserligen kunna dis- 

 kutera, i hvad mån detta bör föredragas framför »limnetisk». Med hänsyn till Forel's 

 (1901 p. 173) med stor skärpa gjorda uttalande i denna nomenklaturfråga — »das 

 Wort limnetisch sollte verpönt sein» — har jag emellertid funnit det lämpligt att 

 hädanefter alldeles undvika denna beteckning och i stället med genomförd konsekvens 

 använda ordet pelagisk. Aflagringarna i fråga kunna alltså korteligen benämnas 

 pelagiska; men — såsom icke varande bildade uteslutande af planktogena sedi- 

 ment — däremot icke eupelagiska. Jfr den oceanografiska terminologien, t. ex. hos 

 Krummel 1. c. 1907. 



Hvad den pelagiska regionens bottensediment beträffar, så uppdelas dessa liksom 

 litoralregionens i d} 7 - och g} T ttjebildningar. Följer man därvid med genomförd konsekvens 

 H. v. Post (väsentligen 1. c. 1860 resp. 1862), så skulle emellertid effekten däraf vis- 

 serligen bli en ytterst skarp utskiljning af de båda olika sjötyperna — dy- resp. gyttje- 

 sjön — men af denna möjligen rent formellt fullt riktiga schematisering framgår 

 dock vid närmare påseende vissa mindre hållbara konsekvenser. Detta synes fast- 

 mera motivera en något mera allsidig tolkning af H. v. Postas grundläggande 

 definitioner. Enligt dessa uppstår ju nämligen gyttjan »på bottnen af de klara och 

 rena vattnen» (1. c. 1862, p. 7); hvaremot »ett af humussyror mer eller mindre 

 brunt färgadt vatten» föranleder uppkomsten af dy. Nästan än tydligare formuleras 

 detta, 1. c. 1860 p. 50, så, att »detta gulaktiga eller bruna vatten tyckes mig vara 

 en nödvändig karaktär för möjligheten af dylagrens uppkomst; därförutan bildas 

 endast gyttja». Dyns egenskap af i första hand en utfällning ur brunfärgadt vat- 

 ten framhålles f. ö. med stor skärpa i H. v. Post's sista afhandling öfver dessa 

 frågor; jfr 1. c. 1894. Den formellt riktiga slutsatsen af dessa grundläggande defi- 

 tioner måste tydligen bli den, att samtliga våra gula eller bruna urbergsvatten 



— eller, som man i enlighet med O. Aschan's undersökningar (1906) lämpligen 

 torde böra kalla dem: humusvatten — ingalunda äro gyttjeförande utan fast- 

 mera f. n. måste anses befinna sig i det dybildande stadiet. Undersökes emel- 

 lertid en dylik aflagring från ett relativt svagt gulfärgadt urbergsvatten (t. ex. sjön 

 Stråken vid Aneboda), så visar den sig dock vid närmare påseende ingalunda 

 vara en typisk dybildning utan fastmera erbjuda ett flertal af de karaktärer, som af 

 H. v. Post anföras såsom utmärkande för gyttjan. Innan jag emellertid öfvergår till en 

 närmare diskussion angående dylika öfvergångsformer, torde det vara lämpligt att i en 

 schematisk öf versikt korteligen — till dels i ordagranna citat — sammanfatta de åtskill- 



