28 EINAR SAUMANX, UNDERSÖKNINGAR ÖFVER FYTOPLANKTON. 



Detta skema afser alltså den genetiska synpunkten; det förut (sid. 25) med- 

 delade däremot mera den habituella. 



Hvad emellertid de däri meddelade karaktärerna för dy och gyttja beträffar, 

 torde dock ännu en punkt förtjäna ett något närmare intresse, nämligen den, 

 som angår aflagringarnas färg i fuktigt tillstånd. Enligt H. v. Post är ju nämligen 

 gyttjan »både i vått och torrt tillstånd» grå; inblandning af järnföreningar i öfver- 

 drif ven mängd förorsaka en röd nyans, hvaremot — inom mosstrakter — en mörkare, 

 ända till svart dylik beror af gyttjans här ofta påfallande halt af »dy», d. v. s. 

 enligt modernt språkbruk utflockade humuskolloider. En i fuktigt tillstånd svart 

 aflagring representerar inom dessa trakter alltså en typisk dy bildning. Helt annor- 

 lunda synas emellertid förhållandena gestalta sig i en del af de af Wesenberg- 

 Lund undersökta sjöarna i Danmark, särskildt i en del smärre vatten, represente- 

 rande cyanophycé-gyttjans typ. Han talar nämligen i detta sammanhang uttryck- 

 ligen om synnerligen mörka, ja svarta aflagringar. Så cyanophycé-gyttjan, hvilken 

 betecknas som i påfallande grad mörkfärgad: »blaasort» (1. c. p. 110). Tydligen stri- 

 der detta alldeles mot de af H. v. Post gifna och i det föregående citerade defini- 

 tionerna om gyttjan såsom en »både i vått och torrt tillstånd» grå bildning. Frå- 

 gan är nu, hur ett fall som detta rätteligen bör tolkas. För mig personligen synes 

 det därvid först och främst icke alldeles osannolikt, att den svarta cyanophycé- 

 gyttjan icke alls existerar i ytlagret utan först på en obetydlig nivå inunder, så 

 att ett öfverlagrande gråaktigt skikt af mindre tjocklek kan representera den syr- 

 gasspärr, som tydligen måste anses erforderlig för uppkomsten af en dylik efter allt 

 att döma af starka reduktionsprocesser karakteriserad aflagring. Liknande förhål- 

 landen äro mig nämligen bekanta från svenska lokaler. Som lätt inses, kunna dylika 

 frågor dock endast diskuteras med stöd af på ett eller annat sätt tagna profilprof: 

 skraptekniken — Wesenberg-Lund's och många andras universalmetod — miss- 

 lyckas här alldeles, då man nämligen på detta sätt får ett blandningsprof af de 

 bägge lagren, hvarvid det undres blåsvarta färg alldeles täcker det öfres ljusgrå. 

 Detta kan alltså i h varje fall vara en möjlighet till förklaring af den blåsvarta 

 cyanophycégyttjans högst anmärkningsvärda fysionomi. Med hänsyn till de danska 

 småsjöarnas afsevärda cyanophycé-produktioner torde man dock där mycket väl 

 kunna tänka sig en redan i öfversta skiktet fullt svärtad aflagring; men något be- 

 vis härför har dock ej presterats af den danske forskaren. Ett empiriskt faktum i 

 denna stil representeras emellertid af R. Kolkwitz' undersökningar från Lietzensee 

 vid Berlin (jfr 1. c. 1909, 1914). Existensen af svarta slamaflagringar af planktogen 

 natur är alltså otvifvelaktig. Den skillnad, som föreligger mellan de svarta gyttje- 

 resp. dybildningarna, är dock uppenbarligen af en grundväsentlig natur: å ena sidan 

 de af häftiga reduktionsprocesser karakteriserade svarta cyanophycégyttjorna — å 

 den andra sidan humussjöarnas nästan en antiseptisk impregnering antydande svart- 

 bruna dyaflagringar. 



Efter dessa utredningar angående de för gyttje- och dybildningarna grundläg- 

 gande definitionerna återgår jag till den pelagiska regionens aflagringar och dess olika 



