30 EINAR NAUMANN, UNDERSÖKNINGAR ÖFVER FYTOVLANKTON. 



uppställt, möter oss alltså här endast diatomégyttj an ; men här väsentligen re- 

 presenterad af helt andra ledformer, än de af honom framhållna. Emellertid fram- 

 träda här — förutom dybildningen — också en serie nya gyttjebildare, hvilka till 

 dels äro att härleda ur litoralzonens beskaffenhet, dels också ur den pelagiska 

 regionens här i anmärkningsvärd grad specialiserade produktionsbiologi. Bland dessa 

 sediment äro här framförallt att anföra en massproduktion af litoraldiatoméer, till 

 hvilken kalksjöarna tydligen icke ha att uppvisa något motstycke, vidare en 

 ofta anmärkningsvärd rikedom på planktonformer sådana som Mallomonas, Dinobryon 

 och andra chrysomonader, cycloteller och stjärndiatoméer samt slutligen grönalgen Bo- 

 tryococcus. Det är emellertid för dessa vatten karakteristiskt, att sediment af denna 

 natur ofta nog ingalunda utgöra något mera väsentlig beståndsdel af bottenaflagringen: 

 den fina, oftast bruna detritus dominerar fastmer här alldeles, och de ifrågavarande sedi- 

 menten komma alltså väsentligen endast i betraktande som mer eller mindre karak- 

 teristiska inslag i en för öfrigt ganska ensartad och af utflockade humuskolloider ofta 

 alldeles dominerad formationsbild. Alltså här väsentligen en ofta mer eller mindre 

 dyblandad gyttja, ehuru med en viss halt af såsom sådana påvisbara plankto- 

 gena sediment. Ju högre planktonproduktionen ligger, dess mer få slamaflag- 

 gringarna gyttjans karaktär; i sammamånsomden af t ar och utflockade humus- 

 kolloider i stället börja dominera, framträder alltmera tydligtdykaraktären. 

 Af dessa väsentligt olika bildningsförutsättningar bero också aflagringarnas 

 grundväsentligt olika biokemiska förhållanden (jfr särskildt Potonié 1908) 

 samt däraf också otvifvelaktigt deras växlande produktionsförmåga med 

 hänsyn till den detritusätande bottenfaunan, hvars produktionshöjd i sin 

 tur i väsentlig grad torde vara att anse som reglerande för våra vattens 

 fiskproduktion. Gyttjan är den mera näringsrika bildningen, hvars urmaterial 

 (jfr tab. sid. 27) väsentligen består av fett- och proteinämnen från plankton; dyn, 

 såsom bestående af resistenta humufikationsprodukter däremot den näringsfattiga. 

 Innan jag öfvergår till en schematisk öfversikt öfver de olika typer af den 

 pelagiska regionens slam med hänsyn till dess strukturvariationer, finner jag mig 

 emellertid korteligen böra diskutera den grundläggande undersökningens mikrotek- 

 niska förutsättningar. Den gamla primitiva tekniken är den mikroskopiska under- 

 sökningen af ett med pipett uttaget våtprof. Då nu emellertid många bildningar 

 (såsom rester af Mallomonas, Bhizosolenia o. s. v.) till följd af sin subtila struktur 

 resp. ljusbrytningsförhållandena endast med svårighet låta sig påvisas på dylika våt- 

 prof och då man i själf va verket — med stöd af i den speciella afdelningen lämnade 

 upplysningar om dessa vattens planktonbiologi — rent teoretiskt måste förutsätta 

 deras närvaro också i bottenprofven, så arbetar jag städse med tre parallella prof- 

 serier: ett våtprof af vanlig typ, ett torrprof utan vidare efterbehandling — 

 principen Ausslrich — och slutligen ett med kanadabalsam efterbehandladt torr- 

 prof. Samtliga prof undersökas resp., då så anses erforderligt, mikrofotograf eras på 

 vanligt sätt vid en förstoring af 75 å 100 resp. G00 gånger. Af dessa prof användes 

 våtprofvet väsentligen för undersökningar för fastställande af aflagringens gröfre 

 eller finare struktur, vidare med hänsyn till alla gröfre lämningar (exkrementklumpar, 



