32 EINAR NAUMANN, UNDERSÖKNINGAR ÖFVER FYTOPIANKTON. 



A. De limnoautoktona sedimenten dominera. 

 I. Mera resistenta sediment af Mogen natur. 



1. Planktogena sediment 



ge i dess renhet upphof till den typiska plantongyttjan, sådan den blifvit närmare 

 studerad, först af Trybom och efter honom af Wesen berg-Lund, Schiemenz och 

 Kolkwitz. Hit höra — jfr. sid. 20 — dessa undertyper: 



Kitingyttjan. 



A. Zooplanktogena sediment. 



B. Fytoplanktogena sediment. 



a) Diatomé-gyttjan med karaktärformerna Melosira, Stephanodiscus. 



b) Myxophycégyttjan (= Cyanophycégyttjan enligt Wesenberg-Lund). 



2. Litorigena sediment 



af icke peritriptogen natur; alltså sådana som skal af kiselalger, vissa organogena 

 kalkaflagringar o. s. v. 



II. Peritriptogena sediment 



Sannolikt väsentligen härledbara från den litorala växtformationen, till en 

 mindre del väl också planktogena sediment, upplösta under bottenfällningens gång. 

 Därtill en del organogena kalkaflagringar. — Detritusgyttjan, sannolikt mycket 

 allmän, om också väl merendels kombinerad med andra typer. 



B. De limnoalloktona sedimenten dominera. 



Till dels bildningar af biogen natur sådana som pollenkoren samt — i mindre 

 vatten synbarligen i en ganska ringa utsträckning — utsvämning från kringliggande 

 marker af minerogena bildningar. Slutligen till dels också transport af plankton 

 från andra sjöar genom rinnande vatten. Jfr härtill särskildt Wesenberg-Lund 1901. 



IT. De kalkfattiga m-bergstrakternas sjöar. 



Gyttjan erbjuder här vanligen — till följd af en ofta mer eller mindre utpräglad 

 inblandning af dy — en i fuktigt tillstånd något brunaktig färg. I synnerligen ut- 

 präglade humussjöar, där vattnets egenfärg är intensivt gul- eller svartbrun, upphör 

 emellertid den typiska gyttjebildningen för att ersättas af en mera utpräglad dybild- 



