KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 56. NIO 6- .'{3 



ning. — Lefvande, morfologiskt påvisbara mikroorganismer uppträda i allmänhet icke 

 i dessa aflagringar, i hvarje fall som helst icke i någon mera påfallande mängd resp. 

 ej heller i de för mera näringsrika bottnar utmärkande formerna. 



Aflagringarnas grundläggande beskaffenhet växlar dels med vattenfärgens till- 

 tagande nyansering i brunt (öfvergångsstadier mellan gyttja och dy) ; dels också med 

 strandformations beskaffenhet, och i så måtto, att en riklig Sphagnum- vegetation där- 

 städes i gyttjan resp. dyn afspeglar sig i en mer eller mindre afsevärd halt af ty- 

 piska #p7*agrn^m-fragment. Man torde därför böra särskilja dessa Sphagnum- sjö ar 

 som en särskild grupp från dem, för hvilkas totalfysionomi Sphagnum saknar närmare 

 betydelse. Inom bägge grupperna erhålles så en serie öfvergångstyper mellan gyttja 

 och dy alltefter vattnets tilltagande halt af humusämnen. Då emellertid några prin- 

 cipiella skiljaktigheter icke synas existera med hänsyn till de planktogena sedi- 

 mentens beskaffenhet inom dessa olika sjötyper, finner jag mig i den följande sche- 

 matiska öfversikten kunna behandla samtliga dessa aflagringstyper tillsammans. 



Man finner, som redan i det föregående framhållits, inom urbergsområdet 

 öfver hufvudtaget inga rent planktogena gyttjor; fastmera dominerar den bruna 

 detritus 1 mer eller mindre, så att de planktogena sedimenten ofta nog mera kunna 

 betraktas som karaktärformer än som centrala aflagringsbildare. Dybild- 

 ningar är också städse påfallande, ofta dominerande. Vidare äro blandningsforma- 

 tionerna mycket karakteristiska för dessa vatten: endast i undantagsfall uppträda 

 mera specialicerade sediment. Den följande öfversikten är därför att betrakta som 

 synnerligen schematisk : de där anförda typerna äro hitintills i allmänhet icke funna 

 i dess renhet i naturen. Om också en dylik ofta nog teoretiskt sedt förefaller syn- 

 nerligen möjlig, så är dock den naturliga formationsbilden en blandning af ofta 

 mycket talrika bland de här nedan anförda typerna. Med dessa reservationer ger 

 jag den schematiska öfversikten denna form. 



A. De limnoautoktona sedimenten dominera. 

 I. Mera resistenta sediment af biogen natur. 



1. Planktogena sediment. 



A. Zooplanktogena sediment. 

 Häraf komma endast kitinlämningar af cladocerer i fråga. 



B. Fytoplanktogrena sediment. 



Enligt våra hittillsvarande erfarenheter torde följande bildningar böra anföras 

 i detta sammanhang. 



1 Caspari (1910) framhåller också, att en »brown mud» är »the seottish lochs deposit par excellence». 

 De upplysningar, som lämnas om sediment af planktogen eller eljes mera direkt organogen natur, äro däremot 

 ytterst få. — Förutom detta arbete och Potoniés principiella utredning (1908) föreligga så godt som inga 

 upplysningar alls om i bildning varande dyaflagringar resp. dyblandade gyttjor. 



K. Sv. Vet. Akad. Handl. Band 56. N:o 6. 5 



