50 EINAR NAUMANN, UNDERSÖKNINGAR ÖFVER FYTOPLANKTON. 



Ehuru jag icke här kan närmare inlåta mig på frågan om de exkrementella 

 aflagringarnas bildningsbiologi, så synes det mig dock icke alldeles obefogadt att i 

 detta samband framföra några hittills obeaktade synpunkter, hvilka möjligen i en 

 framtid kunna ernå en mera vidsträckt belysning. Vi ha ju nämligen af de i det 

 föregående meddelade bilderna sett, att de enligt slamningsprof vet åtminstone i ytlagrena 

 rikligen förefintliga exkrementbildningarna erbjuda en synnerligen varierande storlek — 

 från en bredd af högst 1 /a ända ned till V26 mm. Troligen härröra häraf flertalet af 

 de större bildningar, hvilkas breddstorlek ligger emellan Vs och Va mm från den större 

 bottenfaunans representanter, Oligochceier och Chironomid-\a,rver. Sannolikt skall man 

 väl därför en gång allena med stöd af ett dylikt slamningsprof till en viss grad se 

 sig i stånd att rekonstruera den fauna, som här framlefvat: redan vid första påseen- 

 det afvika ju ofta bilderna så af sevärd t från hvarandra (jfr t. ex. fig. 9 och 10), att 

 man utan vidare måste antaga helt olika »moderformationer» som aflagringarnas 

 upphof. Det synes icke alldeles osannolikt, att detta faktum äfven i geologiskt hän- 

 seende understundom bör kunna erbjuda ett visst intresse vid studiet af svunna ti- 

 ders gyttje- och dyaflagringar. 



För de mindre bildningarnas (breddstorlek c:a Vs — V25 mm), vidkommande äro 

 de allmänna bildningsförutsättningar ännu så länge alldeles obekanta, en omständighet, 

 som ju för öfrigt måste förefalla ganska själfklar, då dylika bildningar af deciderad exkre- 

 mentell natur hitintills varit fullständigt okända från dy och g}'ttjor. Det synes mig 

 emellertid ganska naturligt att som en förklaringsmöjlighet härvid hänvisa äfven på den 

 mindre faunans genomexkrementerande verksamhet. Jag finner mig i detta sammanhang 

 särskildt böra framhålla ostracoder, cladocerer och copepoder, af hvilka grupper de två 

 sistnämnda, som bekant, erbjuda en vidsträckt utbredning såväl inom den planktoniska 

 regionen som också rent litoralt resp. inom bottenfaunan. Det synes mig därför 

 ganska sannolikt, att vi som ett ytterligare tillskott äfven till de pelagiska slam af - 

 lagringarna måste räkna med en af plankton redan koncentrerad detritus — i viss 

 mån ett exkrementregn från det fria vattnets region. Lohmann har f. ö. redan 

 förut (1909) diskuterat dylika problem och deras oceanografiska betydelse. Tyd- 

 ligen kan en företeelse af denna art i större och mera djupa sjöar med hänsyn till 

 rådande upplösningsförhållanden näppeligen komma att utöfva någon mera vidt- 

 gående betydelse för slamaflagringarnas fysionomi. Helt annorlunda måste emellertid 

 dessa förhållandena gestalta sig i smärre vatten resp. i större sjöars litoralregion. 

 Med dessa resonemang synas också de från Grissjön meddelade slamningsresterna 

 (fig. 9 och 10) väl öfverensstämma: halten af finare exkrementbildningar tilltager i 

 påfallande grad i riktning mot land — ett förhållande, som alltså såväl är att för- 

 klara ur den mindre faunans rikligare förekomst på dessa nivåer, som också ur de 

 här större förutsättningarna för exkrementella tillskott från det fria vattnets region. 

 Som en ytterligare illustration till dessa resonemang torde kunna hänvisas till den sid. 

 46 lämnade schematiska framställningen af vissa pelagiska entomosiracéers tarmkapacitet: 

 den ligger mellan värdena V»" (Heterocope) och Vso mm (Hyalodaphnia). Jämför man 

 nu dessa bilder (fig. 12) med de förut publicerade mikrofotografierna af slamnings- 

 rester, så framgår det också med en viss tydlighet, att vi faktiskt här ofta nog ha 



