52 EINAR NAUMANN, UNDERSÖKNINGAR ÖFVER FYTOPLANKTON. 



i en dysjö är af en mindre betydelse, så blir effekten för den pelagiska regionens 

 vidkommande faktiskt en slamaflagring just af typiskt koprogent dy. Jfr Lygnen. 



Jag har härmed slutat min redogörelse angående plankton- och slamstudiernas all- 

 männa och särskildt mikrotekniska förutsättningar resp. mina diskussioner angående 

 aflagringarnas terminologi. Det återstår mig emellertid slutligen att med några 

 ord beröra den mikrokemiska undersökningen af bottenprof. Bottnarnas närmare 

 kemiska beskaffenhet har dessvärre icke kunnat närmare behandlas. Den principiella 

 grundtonen — kalkbristen - — framgår utan vidare ur de här grundläggande geologiska 

 formationernas beskaffenhet, och de principiella företeelserna inom sjöar på växlande 

 grund äro sedan länge väl bekanta; jfr t. ex. Zender 1908. Angående de kemiska 

 åtskillnadskaraktärerna torde f. ö. framförallt kunna hänvisas till den mycket be- 

 lysande sammanställningen hos H. Potonié, 1. c. 1908, sid. 119—121. Med hänsyn till 

 dyaflagringarnas karaktär af omlagrat torfmaterial (jfr sid. 34) torde man äfvenledes 

 vara berättigad att i principiella hänseenden härvidlag tillämpa de erfarenheter, som 

 särskildt under senare år vunnits inom humusämnenas komplicerade kemi; jfr de 

 sammanfattade framställningarna hos Gully 1915 och Sv. Oden 1916. — Af mikro- 

 kemiska frågor har jag emellertid — särskildt för att kunna fastställa om den brun- 

 röda färgtonen verkligen vore att tilldela humusämnena allena — funnit det 

 vara af intresse att ägna en närmare uppmärksamhet åt ferriföreningar som »impreg- 

 neringsmedel» i dessa aflagringar och med anledning däraf verkställt ett mycket 

 stort antal mikrokemiska analyser i denna riktning på såväl u. f.-, si. -prof som 

 siktrester. Tekniken har härvid varit den bepröfvade berlinerblåttreaktionen, hvars 

 tillämpning på det botaniska området närmare studerats af Molisch (1892, 1914). 

 Den nämnde författaren framhåller uttryckligen den analystekniska vådan af att 

 operera med allt för koncentrerade lösningar och föreslår därför som arbetsreagens 

 en 5 °o saltsyra och en 2% lösning af gult blodlutsalt. Då jag emellertid städse 

 genomfört mina egna analyser på i preparatrör med destilleradt vatten uppslammadt 

 material, så har jag funnit det lämpligt att därvid stegra den af Molisch föreslagna 

 reagenskoncentrationen till jämnt den dubbla — därmed dock städse afseende att i 

 hvarje fall vid profvens behandling till följd af deras vattenhalt ernå en utspädning 

 ungefärligen till den af Molisch som optimal angifna koncentrationen. Gången blir 

 alltså denna: 



1. Prof vet öfverföres i preparatrör och tvättas där genom dekantering med 

 destilleradt vatten. 



2. Tillsats af gult blodlutsalt till en ungefärlig koncentration af 2 %. 



3. Efter minst ett par timmars förlopp (eller också, beroende af objektens 

 storlek o. s. v., först efter ett dygn) afhälles blodlutsaltet och saltsyra tillföres så att 

 ungefärligen en koncentration af 5 % vinnes. Omedelbar blåning anses indicera 

 järn. 



4. Noggrann uttvättning med destilleradt vatten. 



5. Dauerpreparat antingen i glycerin eller också — efter förutbehandling med 

 alkohol o. s. v. — i kanadabalsam. Den sistnämnda tekniken allena presterar i 



