KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 56. N:0 6. 53 



flertalet fall tillräckligt klara och skarpa bilder och synes mig därför i allmänhet 

 utan vidare böra föredragas. 



Det har af talrika, på detta sätt verkställda mikrokemiska prof framgått, att 

 järnföreningar spela en högst betydelsefull roll som »impregnationsmedel» för dy och 

 gyttjeaflagringarna ; och det gäller för våra urbergsvatten rent generellt, att samtliga 

 af gyttjans resp. dyns bildningar äro mer eller mindre järnrika, ett förhållande, som 

 dock i särskild grad gäller exkrementklumpar och de mer eller mindre i brunt humi- 

 fierade väfnadsfragmenten. Särskildt de sistnämnda befinna sig ofta nog i ett rent för- 

 järningsstadium. Tydligen göra sig dessa företeelser i alldeles särskild utsträckning 

 gällande för litoralregionens vidkommande. Där ligger också de typiska sjömalmernas 

 bildningscentrum — via en stor mängd olikartade initialtyper, hvilkas närmare be- 

 skaffenhet ännu ej är i detalj utredd. Äfven för de pelagiska aflagringar, med hvilka 

 vi i det följande skola närmare sysselsätta oss, erbjuda dessa förjärningsföreteelser 

 en vidsträckt tillämpning — något som tydligen till en viss grad redan framgår för 

 blotta ögat af de här aldrig typiska grå utan städse järnaktigt rödbruna nyanserna. 

 Må vara, att det gives kombinationer af järn med humussyror o. s. v., hvilka icke 

 äro påvisbara med berlinerblåttreaktionen; men förutom dylika föreningar gifves det 

 dock enligt mina nyss refererade undersökningar inom urbergssjöarnas gyttje- och 

 dybildningar därtill en serie såsom sådana lätt påvisbara, verkligt typiska förjär- 

 ningsföreteelser af annan art, hvilka också i stor utsträckning ge dessa aflagringar 

 en synnerligen påfallande karaktär. Detta förhållande gäller rent generellt och 

 kommer därför i det följande icke vidare att angifvas i några speciella fall; det 

 framträder emellertid öfverhufvudtaget i en betydligt mera utpräglad grad för Ane- 

 boda än för Kloten-områdets vid kommande. 



Hvad andra företeelser inom det mikrokemiska området beträffar, har jag vid 

 dessa undersökningar framförallt funnit mig böra efterspåra py riten i den form, vari 

 densamma förut blifvit känd fråa aflagringar af limnisk natur; jfr särskildt Fruh och 

 Schröter 1904 och PotoniÉ 1 908. Resultatet har emellertid blifvit nästan genomgående 

 negativt. Tydligen är detta i fullaste öfverensstämmelse med mina undersöknings- 

 resultat öfver hufvudtaget. Grundförutsättningen för pyritens uppkomst ligger ju 

 nämligen i en genom lifliga reduktionsprocesser karaktäriserad aflagring. Helt 

 annorlunda gestalta sig dock förhållandena härvidlag inom de af mig undersökta 

 sjöarna med dess obetydliga planktonproduktion och äfven ur andra orsaker långt 

 ifrån förruttnelseprocessen stående aflagringar, för hvilkas vidkommande fastmera allena 

 en utflockning af säkerligen mycket resistenta humuskolloider gör sig gällande som 

 det i väsentligaste mån slambildande tillskottet. Här blir alltså miljön — i motsats 

 mot förhållandena inom den typiska gyttjan; jfr den tabellariska sammanställningen 

 sid. 27 — öfverhufvudtaget alldeles otänkbar som en pyritens moderformation och 

 järnet i oxidform (jfr ofvan) måste dominera. Med hänsyn till pyritens när- eller 

 frånvaro synes alltså föreligga ännu en biokemiskt mycket belysande åtskillnads- 

 karaktär mellan å ena sidan den typiska gyttjan, å den andra sidan den typiska 

 dyaflagringen. 



