70 EINAR NAUMANN, UNDERSÖKNINGAR OFVER EYTOFLANKTON. 



sam undergrupp bildas här af det Baltiska sjöområdet [väsentligen Danmark, S. 

 Sverige, N. Tyskland.] — Fytoplankton karakteriseras här i första hand genom den 

 utomordentliga rikedomen resp. produktionshöjden med hänsyn till Myxophycece: »They 

 produce the waterbloom which on the whole is one of the most characteristic features of 

 the lakes of this zone». Diatoméerna uppträda väsentligen med Melosira, Asterionella, 

 Fragilaria, Stephanodiscus. Desmidiéer utan betydelse; Chlorophycece rikligt represen- 

 terade, bl. a. genom talrika Protococcoidece. Ceratium hirundinella allmän. Peridinium 

 Willei saknas. Dinobryon af mindre betydelse. 



För den studieriktning, som i första handsärskiljerolikasjötyperefterderas genom 

 fytoplankton-formationernas växlande kvalitet resp. produktionshöj d indicerade all- 

 mänt produktionsbiologiska förutsättningar är Apstein grundläggande. Han särskilde 

 nämligen redan 1896 chroococcacé- och Dinobryon- sjöns typer: den ena karak- 

 teriserad genom ett rikligt, vegetationsfärgande plankton af i första hand Microcystis, 

 den andra däremot representerande ett klart vatten med en fattig, af Dinobryon be- 

 härskad sommarformation. Den förstnämnda sjötypen är alltså den näringsrika, den 

 sistnämnda den näringsfattiga. 



En vidare utbildning af Apstein's schema har lämnats af Huitfeldt-Kaas, som vid 

 sina vidsträckta studier öfver norska sjöar konstaterade den Apstein' ska indelningens 

 begränsade tillämpningsmöjligheter. Apstein's ledform för chroococcacé-sjöns typ 

 Microcystis — uppträder nämligen icke alls i Norge, hvadan Huitfeldt-Kaas fann 

 sig böra utvidga det ursprungliga begreppet till att omfatta myxophycéer öfverhufvud- 

 taget. Det öfvervägande flertalet af Norges sjöar representerar emellertid icke myxo- 

 phycé-ty-pen; fastmer är det här grönalger — Botryococcus, Sphcerocystis och Stichoglcea 

 - och i viss mån desmidiéer, som ge den grundläggande karaktären. För näringsfattiga 

 vatten af denna typ har Huitfeldt-Kaas infört beteckningen chlorophycé-sjöar. 



Lemmermann (1. c. 1914 p. 23) har försökt en ny indelning. Då densamma grundar sig 

 på svenskt material, torde den här böra korteligen refereras. Lemmermann utgår därvid 

 från den tvif velsutan riktiga iakttagelsen, att myxophycéerna till öfvervägande del ernå 

 sin högsta utveckling i på vissa organiska ämnen rika vatten. I denna miljö saknas 

 emellertid Ceratium, som i sin tur når maximum i på mineralsalter mera rika vatten. 

 Saknas dessa bägge produktionsförutsättningar, så står såväl Ceratium som också Myxo- 

 phycece i ett afgjordt minimum: detta är det näringsfattiga vattnet öfverhufvudtaget. 

 För fullständighetens skull inskjutes en fjärde grupp, med en af se värd men periodisk 

 halt af dessa ämnestyper; men huruvida den kan tänkas realiserad i större vatten äfven 

 i verkligheten, synes mig mer än osannolikt. Det är annars otvif velaktigt, att Lemmer- 

 mann^ tankegång i flera hänseenden är fullt acceptabel; men en afgjord protest måste 

 resas mot försöket att ingruppcra sjötyper i ett system sådant som detta uteslutande 

 med stöd af enstaka planktonprof , utan personliga iakttagelser på ort och ställe. Det 

 torde nämligen utan vidare inses, att den fattiga myxophycé-nvoå\i\%X\one\\ i ett urbergs- 

 vatten kan i håfprof erbjuda samma fysionomi som en motsvarande hög- 

 produktion från en kalkrik sjö: 1 här kan endast den personliga iakttagelsen på 



1 Det är också högst belysande, att i Lemmekmanns öfversikt typiska urbergs vatten figurera sida vid 

 sida med sydskånska kalksjöar under mvxopbycé-vattnets typ! — 



