76 EINAR NAUMANN, UNDERSÖKNINGAR ÖFVER FYTOPLANKTON. 



(Paska-Lampa) litorala påväxtmöjligheterna motsvaras också af en riklig resp. obe- 

 tydlig halt af litorala kiselalger äfven i den pelagiska regionens dygyttja. 



Hvad deplanktogena sedimenten beträffar, så kan emellertid aldrig slamstrukt uren 

 representera en ren funktion af den förgångna planktonproduktionen: ty många former 

 gå sin upplösning till mötes redan i det fria vattnet, och endast mera resistenta bildningar 

 komma alltså att i slammet antyda den svunna produktionens delvisa fysionomi. För 

 Klotentjärnarnas vidkommande gestalta sig dessa förhållanden något olika för de olika 

 planktontyper, som vi där funnit oss böra särskilja. 



Vända vi oss därvid först mot chlorophycé-sjöns typ, så är det tydligt, att 

 sedimenteringsmöjligheterna där på det hela taget äro ganska ringa och att alltså dygyttjan 

 ingalunda kan representera någon ens i hufvuddrag riktig funktion af den pelagiska ve- 

 getationens art och allmänna produktionsbiologi: många former upplösas alldeles under 

 bottenfällningens gång, och hvad den eljes nog så resistenta Botryococcus beträffar, så 

 gestalta sig sedimenteringsmöjligheterna här — som vid den speciella skildringen af 

 Väkka-Lampa närmare utförts — understundom föga gynnsamma. Uppfyllas emel- 

 lertid vissa förutsättningar i denna riktning, så är också möjligheten af en genom Bo- 

 tryococcus karakteriserad bottenstruktur säkrad; och ehuru vi endast lärt känna ett enda 

 dylikt fall (Väkka-Lampa), så torde det dock med ganska stor sannolikhet rent teo- 

 retiskt kunna beräknas, att just Botryococcus ofta nog måste representera en påfallande 

 karaktärform för den pelagiska regionens dygyttja i sjöar af chlorophycé- vattnets typ. 



Än mera ogjmnsamt gestalta sig emellertid sedimenteringsförhållandena för peri- 

 diné-sjöarnas vidkommande; ty här består skelettet uteslutande af sådana bild- 

 ningar, hvilka snart nog efter kollapsen gå i upplösning, och inga dauerbildningar af mera 

 resistent natur finnas. Bottenaflagringarna kunna alltså i detta fall icke lämna någon 

 som helst upplysning om den för vattnet dock i första hand karakteristiska produktionen; 

 fastmer måste andra och mera resistenta bildningar ge slammet dess karaktär — antingen 

 sådana af litoral härkomst eller också härrörande från pelagiska vegetationer af mindre 

 grundläggande betydelse för vattnets lif. Så erbjuder ju t. ex. den typiska peridiné- 

 sjön Säfvenäs-tjärn en pelagisk dygyttja, hvars hufvudsakliga karaktär gifves af li- 

 torala kiselalger med en ganska obetydlig insprängning af chrysomonad-s]iOTer. 



Helt annorlunda förhåller sig emellertid i dessa hänseenden den af mig nyuppställda 

 chrysomonad-sjöns typ. Här utgör nämligen den pelagiska regionens dygyttja 

 en ofta fullt genomförd funktion af fytoplanktonformationernas utveck- 

 lingsgång: samtliga typer äro här representerade såsom mer eller mindre karakteris- 

 tiska sediment i bottenaflagringarna — intet är förkommet, utan ett närmare studium 

 af dygyttjans mikroskopiska fysionomi vore i själfva verket fullt tillräckligt för att därur 

 i erforderlig grad åtminstone ökologiskt rekonstruera fytoplanktonformationens år- 

 liga variation. Som permanenta sediment ingå nämligen sporbildningar af samtliga 

 dessa former i den pelagiskt bildade dygyttjan; därtill bilda Mallomonas-resteTna, yt- 

 terligare ett karakteristiskt inslag i aflagringarnas fysionomi, ytterligare — fastän det 

 tydligen är af en mera öfvergående natur — understrykande den i viss mån rent kvanti- 

 tativa sedimenteringsprocess, som är utmärkande för dessa vatten. I öf verensstämmelse 

 med vår kännedom om fytoplanktonformationens årliga utvecklingsgång inom Klotens 



