94 EINAR NAUMANN, UNDERSÖKNINGAR ÖFVER FYTOPLANKTON. 



Bottnens beskaffenhet. Den pelagiska regionens bottenaflagringar visa 

 här vid ett djup af ca. 1 m — för en gångs skull är det skrapprof , som ligger till grund 

 för de nedan meddelade undersökningarna ■ — en synnerligen grof karaktär till följd af 

 den massiva närvaron af smärre väfnadsfragment. Slamningsresten domineras i vä- 

 sentlig mån af dylika bildningar, och exkrementklumpar göra sig endast i mindre ut- 

 sträckning gällande som ett karakteriserande element. Jfr textfig. 13. 



Hvad den finare strukturen beträffar, så dominerar detritus i alldeles öfvervägande 

 grad: det sedvanliga inslaget af kiselsediment — här väsentligen cycloteller, chrysomo- 

 nad-sjyoreT, litorala kiselalger och spongie-nklav — spelar en anmärknings värdt obetydlig 

 roll. Med djupet tilltaga emellertid de kiselförande sedimentens betydelse — särskildt 

 observeras den här relativt allmänna förekomsten af Melosira — utan att dock öf verväga 

 öfver den fina detritus, som fortfarande dominerar. 



Plankton och bottnen i deras inbördes förhållande. Som en sediment- 

 bildande realitet är plankton af anmärkningsvärdt liten betydelse för Kalf v ens biologi: 

 fastmera dominera de grofva litorala sedimenten alldeles i de pelagiska aflagringarna, 

 hvilka f . ö. erbjuda en lika grof som obearbetad struktur. Bildningen är ingalunda till 

 väsentlig grad af koprogen natur, representerar sålunda icke alls en gyttja i Hampus 

 von Post's mening utan befinner sig snarast — alldeles som Prejen — i en mycket 

 deciderad öfvergång till den snarast litoralkarakteriserade dybildningens stadium. — 

 Jfr i ö. livad som anförts på tal om Frej en, med hvilken sjö Kalf ven i flera hän- 

 seenden visar en viss öfverensstämmelse. De djupare aflagringarna härröra emellertid 

 från en tid af motsatt karaktär, antydande en mera riklig sedimentering från plankton 

 och en icke så utpräglad dominans för väfnadsfragment och humuskolloider som den, 

 hvilken kännetecknar våra dagars Kalf ven; den var tydligen också dä snarare en gyttje- 

 än en dysjö. Förhållandena äro alltså här fullt analoga med Frej ens. 



Lamen, 



med en längd af ca. 2 och en bredd af ca. 1 km erbjuder väsentligen den typiska sten- 

 resp. blockstrandens sjötyp: dock ingå äfven mossar i strandformationen. — Vatten ty- 

 piskt gulbrunt. — Tillopp från Frej en, aflopp till Kalf ven. Uppmätt genom Fiskeri- 

 skolans i Aneboda försorg och uppgår det högsta djupet enligt därvid upprättad karta 

 till 3 m. Ute på sjön är ett djup af 2 m synnerligen vanligt och härröra också mina 

 prof från den pelagiska regionen från en dylik punkt. — Sjömalm saknas. 



Fytoplankton 10 / 8 1915. Ehuru profvet till en väsentlig del består af detritus 

 med ett synnerligen karakteristiskt inslag af Botryococcus och i viss mån Gomphosphceria, 

 så är det dock desmidiéerna, som här ge den egentliga grundtonen: Arthrodesmus incus 

 med var. identatus, Staurastrum anatinum v. pelagicum, St. paradoxum (inkl. var.), St. 

 cuspidatum var. maximum, St. pseudopelagicum (af mindre betydelse), Xanthidium crista- 

 tum, X. subhastiferum. 



Bottnens beskaffenhet. Den pelagiska regionens dygyttja erbjöd här en 

 ganska obetydlig siktrest, hvari förutom något exkrementella bildningar och väfnads- 

 fragment äfvenledes observerades stora dygyttjebollar. Tillföljd af den rikliga inbland- 



