96 EINAR NATTMANN, UNDERSÖKNINGAR ÖFVER FYTOPLANKTON. 



visa en allmän utbredning inom dygyttjorna, men frekvensen är merendels sparsam. I 

 allmänhet öf ver väga Tabellaria-stråla.Tna; förekomsten af Asterionella är så pass obe- 

 tydlig, att jag ofta nog ej ens anmärkt densamma. 



Lygnen, 



med en längd af ca. 1 km och en bredd på ca. V 3 km, erbjuder så godt som genomgående 

 sänka, starrbevuxna stränder. Omgifningen utgöres till väsentlig del af mossmarker. — 

 Vatten kraftigt gulbrunt. — Tillopp saknas. — Djupet öf verstiger ingenstädes ca. 1 m; 

 sjömalm saknas. 



Planktonformationens karaktär 13 / 8 1915 gifves i första hand genom Botryo- 

 coccus, hinnkräftor och detritus; den förstnämnda är af fytoplankton tongifvande. 

 Som mera enstaka insprängningar observeras: Dinobrya (mest D. cylindricum), Anabcena 

 flos-aquce (ett fåtal ex. i kollaps, antydande en förgången produktion), Oomphosphceria, 

 Sphcerocystis. Desmidiéer utan större betydelse, representerade af errata former — an- 

 tydande mossarnas närhet samt sjöns ringa djup och utsträckning i öfrigt. 



Bottnens beskaffenhet. Den pelagiska regionens bottenslam erbjuder en 

 ganska obetydlig siktre st, uppbyggd i första hand af smärre bladbitar och väfnads- 

 fragment. Slammet består väsentligen af finare detritus och klumpar af exkrementell 

 natur; väfnadsfragment utan betydelse. Slamningsresten domineras af kolsvarta, högst 

 solidt verkande småklumpar; af växtlämningar föga. 



Med hänsyn till sin finare struktur erbjuder den från ca. 1 m:s djup upptagna pela- 

 giska dyn ett ganska karakteristiskt inslag af chrysomonad-sporer, litoral-diatoméer 

 och spongi e-nålar; Melosira är sällsynt och den fina detritus jämsides med litoralt orga- 

 nogena bildningar dominerar afgjordt öfver de planktogena sedimenten öfverhufvudtaget- 

 (Jfr pl. 7, fig. 1, 2.) De djupare lagren visa däremot en afsevärdt rikligare halt af 

 kiselsediment, särskildt Melosira. 



Hvad plankton och bottnen i deras inbördes förhållande beträffar, så er- 

 bjuder Lygnen den sedvanliga typiska bilden. 



Redan det intensivt bruna vattnet synes emellertid antyda, att äfven Lygnen 

 — liksom Frej en och Kalfven — skulle erbjuda ett decideradt och f. ö. långt fram- 

 skridet öfvergångsstadium till dysjöns sedimenteringsepok. Med hänsyn till slamnings- 

 restens fysionomi tvekar jag icke att beteckna den för Lygnens pelagiska region 

 karakteristiska aflagringen som typiskt pelagisk, ty de koprogena bildningarna domi- 

 nera alldeles öfver växtlämningarna. Här föreligger sålunda ett verkligt typiskt 

 exempel på en koprogen pelagisk dyaflagring. 



Af rent planktologiska karaktärer förtjänar särskildt den rikliga förekomsten 

 af Botryococcus 13 / 8 1915 att anföras. Jag har aldrig annars sett ett genom denna alg så 

 absolut domineradt plankton — en dominans, som dock icke framträdde redan i den fria 

 vattenmassan. Sannolikt förekomma dylika Botryococcus-veget&tioner (jfr pl. 5, fig. 2) 

 ganska allmänt inom många urbergsvatten: så mycket mera påfallande är frånvaron af 

 dylika sediment i den pelagiska regionens dygyttjor. Angående dessa förhållanden hän- 

 visar jag emellertid till mina i samband med skildringen af Väkka-Lampa redan förut 

 anförda resonemang. 



