KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 56. NIO 6- 107 



liga dessa formers fossilbildande betydelse måste därför vara ganska obetydlig. Som 

 de viktigaste moderformationerna till pelagiska diaJomé-aflagringar inom 

 sötvattnet äro därför endast att anföra de i hög grad resistenta släktena 

 Melosira och Cyclotella. 



Chrysomonadinese. 



Sporer öfverhufvudtaget. Sannolikt i hög grad resistenta; man jämföre i den spe- 

 ciella framställningen sambandet yt- och djupprof från dessa synpunkter. Representera 

 därför otvifvelaktigt äfven i djupare vatten ett ytterst viktigt men icke 

 desto mindre hitintills inom limnologien alldeles förbisedt tillskott till 

 de pelagiska kiselaflagringarna. Som fossil förut kända genom Lagerheim's 

 undersökningar, 1. c. 1902. Torde uppträda såväl inom kalkrikare som mera kalkfattiga 

 aflagringar. 



Mallomonas' skelettrester. Sedimenteras åtminstone på djup intill 12 m (jfr Paska- 

 Lampa, sid. 64) men representera dock (jfr sid. 62 — 63) ett sediment af öfvergående 

 natur, om också ytterst karakteristiskt för vissa sjötyper. — Som fossil äro dessa 

 bildningar tydligen otänkbara. 



Sambandet mellan vattnets djup och sedimentbildens mikrostruktur representerar 

 särskildt för kiselbindande former en realitet af största betydelse. Hvad andra plank- 

 togena sediment beträffar, är emellertid denna fråga af mindre intresse och är f . ö. redan 

 i sina hufvuddrag väl bekant. Sålunda är det redan genom Forel's undersökningar 

 (1. c. 1892) kändt, att de kitinbildningar, som öfverhufvudtaget kunna uppträda som 

 karaktärformer i pelagiskt bildade aflagringar — alltså, jfr. sid. 63 — 64. endast vissa 

 cladocerer, väsäntligen Bosmina-arter — äro i högsta grad resistenta och ännu botten- 

 fällas på ett par hundra meters djup. Här kan man alltså öfverhufvudtaget icke tala 

 om djupet som en begränsande faktor för sedimentbildningarnas mikrofysionomi. Hvad 

 myxofycéerna beträffar, så saknar detta spörsmål här h varje närmare intresse — helt en- 

 kelt därför, att förutsättningen för deras slambildande betydelse just är en sådan hög- 

 produktion, som endast kan tänkas möjlig i smärre och relativt grunda — merendels un- 

 der 10 m — vatten. Den som slambildare mest betydelsefulla grönalgen — ■ Botryococcus 



— regleras i detta hänseende af mycket speciella faktorer, hvilka vi redan förut (sid. 

 66 — 68) utförligen diskuterat. 



Återvända vi efter denna sammanfattande diskussion till förhållandena inom Ane- 

 boda-traktens sjöar, så ha vi här uteslutande att göra med sådana grunda vatten, att 

 djupfaktorerna här — liksom hvad Kloten-området beträffar — i stort sedt äro utan 

 betydelse för slamaflagringarnas mikrostruktur. För den här typiska slamaflagringens 



— dygytt jans — uppkomst spela därtill de limnoautoktona sedimenten öfverhufvudtaget 

 en ganska obetydlig roll, ehuruväl bildande karakteristiska inslag i det i första hand af 

 utflockade humuskolloider resp. andra bruna humusämnen bildade slammet af pelagisk 

 typ. I vissa extrema fall — representerade af småsjöar med ett nästan svartbrunt vatten 

 och en i förhållande till totalarealen anmärkningsvärdt vidsträckt litoralregion — för- 

 lorar emellertid aflagringen allt mer och mer för pelagiska gyttje- och dybildningar 



