

KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. MANI) 56. N:0 6. 113 



karaktär kan redan teoretiskt angif vas med stöd af det sid. 109 — 11! gif na schemat: den 

 nordeuropeiska regionens planktogena sediment, men utan större mängder af de för 

 humussjöarna utmärkande kolloida utflockningarna. I allmänhet torde emellertid äfven 

 här de bruna humusämnena spela en ganska betydande roll för bottensedimentens när- 

 mare beskaffenhet, om de också i detta fall icke äro att härleda ur omoifningarnas be- 

 skaffenhet utan fastmera genom tillskott från strandens växtlighet resp. i viss mån plank- 

 ton, hvars organiska substans tydligen på grund af den rådande kalkbristen icke kan 

 på normalt sätt sönderdelas utan fastmera i växlande grad måste kvarstå på den bruna 

 humifikationens stadium. — Jfr Fiolen s. 87. 



Den föreliggande undersökningen har uteslutande arbetat med mindre, relativt 

 stagnerande vatten. Som vi redan inledningsvis påpekat, sakna bildningar af 

 minerogen natur all betydelse för de pelagiskt bildade sedimenten i dylika vatten. Helt 

 annorlunda måste emellertid förhållandena på detta område gestalta sig i sjöar, genom- 

 flutna af större åar och floder. Planktonproduktionens principiella beskaffenhet i dylika 

 vatten har blifvit utredd af Huitfeldt-Kaas (1906). Bottnens närmare struktur - 

 minerogena bildningar i kombination med typiskt nordeuropeiska planktonsediment; 

 jfr den tabellariska öfversikten sid. 109 — 111 — är visserligen redan en teoretiskt själfklar 

 konsekvens ur rådande förhållanden men har också redan 1889 i flera fall blifvit närmare 

 utredd af Trybom. - - I mycket djupa sjöar, slutligen, måste de såsom sådana igen- 

 kännbara planktogena sedimenten mer eller mindre träda tillbaka till följd af rådande 

 upplösningsförhållanden; jfr sid. 106 — 107. Sålunda möjliggöres ju enligt våra undersök- 

 ningar en sedi mentering af MaUo?nonas-Tester, Rhizosolenice och stjämdiatoméers strålar 

 endast i mycket grunda vatten, där de f. ö. efter sedimenteringen snart nog synas gå sin 

 upplösning till mötes. Cyclotelhr och framförallt Melosirce äro däremot i hög grad re- 

 sistenta. Så är äfvenledes fallet med — kanske i än högre grad — chrysomonad-sipOTei'n2h 

 och kitinbildningarna, hvilka senares sedimentbildande betydelse äfven i mycket djupa 

 sjöar är välbekant; jfr Forel 1892, Sv. Ekman 1915. Klart är, att dessa företeelser äga 

 en principiell giltighet för djupa sjötyper öfverhufvudtaget -- om också under olika för- 

 hållanden mer eller mindre modifierade genom kemiska miljödifferenser o. s. v.; jfr 

 sid. 106—107. 



Öfvergå vi till den baltiska regionens normala sjötyp, d. v. s. relativt små och 

 relativt stagnerande sjöar med ett till följd, af omgifningarnas beskaffenhet mycket nä- 

 ringsrikt vatten, så möta oss här — - som redan inledningsvis framhållits — öfver hela 

 linjen principiellt motsatta förhållanden. Äfven hvad denna region beträffar ha botten- 

 studierna hitintills genomgående försummats. Med stöd af den principiella utredning, 

 som förebragts i den allmänna delen af denna af handling, torde det emellertid — under 

 hänsynstagande till från den nordtyska och sedan danska forskningen kända planktologiska 

 företeelser — med största säkerhet kunna fastslås, att sambandet mellan sedimentbil- 

 dande faktorer och bottenaflagringarnas beskaffenhet äfven här låter sig betraktas från 

 likartade allmänna synpunkter som de, hvilka förut framförts vid motsvarande diskus- 

 sion för den nordeuropeiska regionens vidkommande; jfr sid. 31 — 32. Här måste sålunda 

 efterföljande schematiska öfversikt öfverhufvudtaget äga en rent generell tillämplighet. 



K. Sv. Vet. Akad. Handl. Band 5(i. N:o G. 15 





