116 EINAR NAUMANN, UNDERSÖKNINGAR ÖFVER FYTOPLANKTON' . 



arbetar här hela utvecklingsförloppet ända fram mot det torfbildande 

 stadiet under samma obetydliga produktionshöj d för planktons vidkom- 

 mande, och den biokemiska totalkaraktären gifves af en i mer eller mindre 

 typiska dystadier framträdande anhopning af den organiska substansen, 

 som således städse på nytt fråndrages kretsloppet. Helt annorlunda gestalta 

 sig i dessa hänseenden de mera kalkrika sjöarna. Utvecklingen börjar visserligen 

 äfven här med en ganska obetydlig vegetation; men under tidernas lopp anrikas 

 tydligen vattnet allt mer och mer med sådana — till följd af den ursprungliga 

 kalkhalten möjliggjorda — sönderdelningsprodukter af organisk substans, hvilka 

 tydligen måste anses utgöra en mycket väsentlig förutsättning särskildt för inom 

 plankton inträdande högproduktion. Sålunda uppstår under tidernas lopp 

 på fullt naturlig väg den näringsrika och högproduktiva sjötyp, hvil- 

 ken betecknats som den baltiska. Det organiska lifvet arbetar nu i högproduk- 

 tionens tecken; och så länge kalkhalten räcker till för den organiska substansens 

 sönderdelning, håller sig också den allmänna produktionen vid en hög nivå. Dominerade 

 till en början kalkaflagring på kemisk väg, så befinner sig vattnet nu i de organogena 

 kalksedimentens resp. den verkligt typiska gyttjebildningens stadium. Med till- 

 tagande förlandning o. s. v. inträder emellertid småningom en afgjord disproportion mellan 

 de krafter, som uppbygga och sönderdela den organiska substansen, och dess produk- 

 tionshöjd börjar sålunda nu att öf verstiga dess bearbetningsmöjligheter. 1 Sålunda är 

 den grundläggande biokemiska karaktären ändrad från sönderdelningens till anhopnin- 

 gens stadium, planktonproduktionen aftar och vattnet nalkas under tidernas lopp fort- 

 bildningens stadium. Utvecklingsförloppet arbetar alltså i detta fall på ett helt annat 

 sätt än inom det kalkfria urbergets regioner. Inlednings- och slutfaserna äro visserligen 

 i princip likartade, men däremellan ligger ett utvecklingsstudium af principiellt motsatt 

 art, hvilket inom den nutida limnologien blifvit urskildt som den baltiska resp. nord- 

 europeiska regionens sjötyp med dess från hvarandra så grundväsentligt af vikande lifs- 

 företeelser, såväl livad planktonproduktion som bottenbeskaffenhet beträffar. 



Med dessa här och i det föregående (s. 68 — 75) verkställda utredningar anse vi oss 

 alltså ha förebragt en mera mångsidig men framförallt enhetligare karakteristik än den 

 hittillsvarande med hänsyn till de sjötyper, som inom baltiska resp. nordeuropeiska re- 

 gionen äro allmännast företrädda. Vi ha i detta sammanhang — liksom flerstädes i det 



1 Wesenberg-Lunu har (1901 p. 96) uttalat den uppfattningen, att bottenarlagringar vid närvaro af en 

 riklig fauna resp. genom kemiska krafter mineraliseras ända till den grad, att sjökalk och liknande bildningar 

 härvidlag uppstå under det obetydliga, i ständig bildning resp. sönderdelning varande öfrc gyttjelagret. Denna upp- 

 fattning motsäges ju redan af kända sakförhållanden angående gyttclagrens mäktighet. inom nutida och redan 

 förlandade sjöar samt förtjänar därför — i den form hvari den framställts — näppeligen att anföras annat än 

 som ett kuriosum. Tvifvelsutan äro de i bildning varande aflagringarna underkastade en diagenes genom bio- 

 logiska resp. kemiska krafter. Denna förlöper dock, som Potonik 1908 visat, i helt annan riktning — bitumi- 

 nering — än den kalk- och leranrikning, som Wesenbeug-Lund föreställt sig såsom det härvidlag principiella. 

 Öfverhufvudtaget har Wesenberg-Lund bildat sig en alldeles oriktig föreställning om den typiska gyttjans halt af 

 oorganiska beståndsdelar och t. o. m. 1. c. p. 136 framställt den orimliga uppfattningen, att en mycket afsevärd kalk- 

 och lerhalt vore att betrakta som en af gyttjans mest grundläggande karaktärer. Det torde vara onödigt att 

 här vidare diskutera denna i litteraturen redan ofta nog vederlagda misstolkning. 



