124 TÖRNEBOHM, VEGA-EXPEDITIONENS BERGARTER. 
fläckar har den undergått kloritisk omvandling. Grönt horn- 
blende förefinnes sparsamt i form dels af små, oregelbundna 
korn, dels af större individer, stundom med temligen goda 
kristallkonturer. Såsom accessoriska mineral märkas: zirkon i 
form af små, enstaka, mestadels temligen väl kristalliserade 
korn; ljust gulgrå titamit i delvis temligen stora och ej sällan 
med skarpa kristallformer utbildade individer; enstaka små 
kristaller af svafvelkis (magnetit anträffades ej); ett och annat 
parti af kalkspat, bildande utfyllningar mellan de öfriga be- 
ståndsdelarna, samt slutligen små kristaller af ett rödbrunt 
mineral, hvilket vid närmare granskning visade sig vara ortit. 
Samma mireral träffades äfven i ett par andra nordost-sibi- 
riska bergarter, och då dess bestämmande blott kunde ske med 
begagnande af hela det tillgängliga materialet, torde det vara 
lämpligast att här på ett ställe sammanföra de å mineralet 
observerade karaktererna, oberoende af om de iakttagits på i 
granitblocket vid Pitlekaj-lagunen anträffade individer, eller på 
andra. 
Mineralets färg vexlar mellan rödbrunt och; grönbrunt; 
den är ofta olika äfven inom en och samma individ, i hvilket 
fall den rödbruna färgen tillhör de yttre delarna, under det 
att den grönbruna framträder i oregelbundet formade fläckar 
af det inre. Oftast är dock den rödbruna färgen rådande ge- 
nom hela massan, men vexlande i styrka efter mineralets van- 
ligen särdeles skarpt och vackert markerade zonala uppbyg- 
ning. Mineralindividerna hafva i regeln mycket väl utbildade 
kristallkonturer; i preparaten äro deras snitt dels långsträckta 
och hafva då utseende af prismalängdsnitt med pyramidala 
afslutningar, dels något oregelbundet sexsidiga, stundom nästan 
rombiska. Ändafslutningarna på de långsträckta snitten äro 
än symmetriska än osymmetriska i förhållande till snittets 
midtlinie. I förra fallet ligger mineralets ena utsläcknings- 
riktning parallelt med samma linie, i det senare mer eller 
mindre snedt deremot, stundom ända till 34 äå 35”, såsom t. ex. 
i den i fig. 2 afbildade kristallen. Denna sneda utsläckning 
kan vid första påseendet synas vara oförenlig med antagandet, 
att mineralet skulle vara ortit, men den låter dock väl för- 
klara sig under förutsättning af, att kristallerna äro tafvel- 
formigt utbildade parallelt med det positiva ortohemidomat (+) 
i likhet med de af Bäcking beskrifna epidotkristallerna från 
Arendal (typ 2) och den af Kjerulf i hans »Veiviser i Kristi- 
Tu Bicking, Ueber die Krystallform des Epidot. Zeitschr. f. Krystallo- 
graphie, II, 8. 364. 
