Öfversigt af molluskfaunan i de af expeditionen 
undersökta landen. 
A. Polarlanden. 
Bland de många villfarelser inom vetenskaperna, som de ark- 
tiska färderna under frih. Nordenskiölds ledning skingrat, 
är den icke af minsta betydelsen, hvari vetenskapsmännen varit 
fångna, att den högnordiska faunan, specielt den malakologiska, 
blott vore ett kompendium i miniatur af den germaniska. Den 
förste, som uttalade detta, var prof. S. Nilsson 4 inledningen 
till sin Historia Moll. Suecia 1822 pag. XI, sägande: »Mirum 
sane sed verum est, majores species cujusvis generis prius 
boream versus desinere, quam majores, et has in borealibus 
nostris terris plane desiderari. Eandem quoque disecrepantiam 
inter Scaniam et Lapponiam hoe respeetu invenimus. WNSeilicet 
ex illa in hanc provinciam profecturi, species cujusvis gene- 
ris, quo majores sunt eo prius frustra qugremus, et tandem, 
in ipsis alpestribus plagis, non nisi minime nobis restabunt.» 
Med den tidens ytterst ringa kännedom af nordens mollusk- 
fauna, voro dessa åsigter förklarliga. Men de äro ännu all- 
mänt gällande. Förklaringen till detta förhållande har man 
trott sig lätt finna genom att påpeka molluskernas stora be- 
roende af vegetationen och dennas ringa utveckling under den 
karga polarhimlen, så att endast de små arterna, som behöfde 
ringa föda, kunde uppehålla sig 1 den ogästvänliga norden. 
Molluskerna äro visserligen beroende af vegetationen, emedan 
de äro med högst få och hos oss okända undantag phytophager, 
men man glömde, att nordens flora ofta är förunderligt rik och 
yppig, långt ofvan polcirkeln, och att växter och djur äro i 
första hand och i lika grad beroende af klimatiska och fysika- 
liska förhållanden, liksom man glömde att molluskerna, oaktadt 
utrustade med i hög grad utbildade näringsorganer, likväl min- 
dre än de flesta andra djur äro beroende af födans mängd eller 
