VEGA-EXPEDITIONENS VETENSKAPLIGA ARBETEN. 173 
Succe. Pfeifferi, 1200 m. Limn&ea truncatula, 1300 m. 
Carych. minimum, 1500 m. — peregra, 2000 m. 
Acme polita, 1500 m. Pisid. fossarinum, 2000 m. 
Limn&a pal. v. corvus, 1200 m. 
Högst på Althauenalperna lefva tre Vitrina-arter: V. albina Z., lik V. 
draparnaldi, men djuret hvitt och alltid mycket litet. vid 2660 m.; V. mem- 
branacea Koch, lik V. diaphana, men så tunnskalig, att skalet synes blott 
som en hinna, ur hvilken djuret omöjligen kan aflägsnas; och V. Memalis 
Koch, lik V. pellucida, men med mer kägelformigt skal, vid 2690 m. höjd, 
invid gletschens rand. 
I mellersta Rhöndalens lägre delar. vinrankans och kastanieträdets 
zoner, emellan 160 och 500 m., finnas 155 land- och 126 sötvatten-mollusker; 
emellan 500 och 1000 m. inom tallskogarnas gebit resp. 189 — 19 (af hvilka 
97 —17 äro gemensamma med föregående); i den alpina regionen ofvan 
1000 m. (successive bokens, granens och rhododendrums zoner, ofvan hvilka, 
emellan 1800 och 2000 m., utbreda sig högslätterna upp till glaciererna) finnas 
resp. 85 — 2 arter, af hvilka 14 äro egendomliga för denna region, nämligen 
af Arion 1, Limax 3, Vitrina 1, Hyalinia 2, Helix (Compyl&ea) 6 och Limnea 1.! 
På Pyrénéerna synes gränsen för landmolluskernas lif kunna bestämmas 
till 2500 m. höjd, ehuru sådana rent alpina arter som Helix (Campylzea) 
carascalensis, hvars nedre gräns är ungefär vid 1800 m., förekommer på Pic 
de Gabijos vid 2700 m. och på Pic du Midi vid 2877 m. Utom denna bebos 
de högsta topparna af Campylea nubigena och Limnea glacialis (i Lac d'00o 
vid 2670 m.?), och på Pic du Midi tränger Helix rupestris upp till 2600 m. 
Till slut torde vi böra egna någon uppmärksamhet åt några dels för 
den alpina faunan egendomliga, dels med faunan i de arktiska landen 
öfverensstämmande förhållanden. Vi måste dock öfverallt inskränka oss till 
-angifvande af blotta fakta, då vi sakna utrymme för de talrika iakttagelser, 
hvarpå de grunda sig z 
1) Den alpina faunans förnämsta skilnad från den arktiska består i - 
dess många egendomliga Campylea- och Clausilia-former samt i dess fattig- 
dom eller brist på sötvattenmollusker. 2) Slägtena Physa, Planorbis, Neri- 
tina, Bythimia, Paludina, Spherium, Uno, Anodonta och Dreissena tillhöra 
öfverallt lågtrakterna och gå aldrig öfver 1000 m. De aflagringar, der dessa 
förekomma, hafva således alltid haft en ringa höjd öfver hafvet. 3) De hög- 
alpinska arterna hafva icke som de högnordiska en vidsträckt utbredning, 
utan tillhöra i allmänhet särskilda bergsträckor; så Helix carascalensis och 
nubigena Pyrénéerna, H. glacialis och alpina Alperna, H. gangeli, kabyliana 
och cedretorum Kabylien. 4) Ofvan 1000—1200 m. förlora snäckorna alltmera 
sin färg, och om några spår af densamma återstå, är det alltid i närheten 
af mynningen. Nedom 500 m. äro skalen starkast färgade, med mörka och 
distinkta band, om sådana finnas. «5) Alpina och subalpina arter hafva ofta 
ett maximum af höjd öfver hafvet, som är för dem mest gynsamt och der 
de mest utveckla sig. Både öfver och under detta maximum förekomma 
de under dvergformer, tills de alldeles upphöra. 6) Låglandsarter (t. ex. 
H. arbustorum), som uppstiga på bergen, blifva då först mindre, stark- 
;skaligare och mer koniska (var. alpicola), men ännu högre upp blifva de 
stora, nedtryckta och tunnskaliga (H. repellimi etc.) måhända emedan de i 
1 ÅA. Locard, Variations Malacologiques, 1881. 
2 I Thibets sjöar finnes Limncea hookeri vid 5485 meters höjd! På Perus berg finnas 26 sp. 
Helix och Bulimus vid 2500 - 3500 m., och ännu vid 5000 m. höjd lefva B. culminens och nivalis! 
