4 GUSTAF GRANQVIST, SVENSKA EIKSPROTOTYPEN FÖR KILOGRAMMET. 



Rikslikarna äro förfärdigade af mässing med en sp. vikt af ungefär 8. Den 

 ena — hufvudlikaren — betecknas i det följande med H, den andra — reservlikaren 

 — med I. Deras volymer bestämdes af Ångström och Ekstrand vid komparationen 

 1894, hvarvid erhölls 



för H 121.651 ml. vid + 12°.o C. 



för I 121,960 ml. vid + 15°,5 C. 



Någon bestämning af rikslikarnas volymutvidgningskoefficienter har icke blifvit 

 gjord. Vid beräkningen af de följande observationerna har jag därför antagit denna 

 vara 58 io -6 , hvilket är volymutvidgningskofficienten för »mässing». 



Hjalpinstruinent. 



De hjälpmedel, som vid denna komparation kommit till användning, äro i 

 hufvudsak desamma, som användts vid de föregående komparationerna. 



Vid kilogramvikternas jämförelse har sålunda användts en för dylika ändamål 

 särskildt konstruerad våg af Rueprecht. En beskrifning af densamma finnes i redo- 

 görelsen för komparationen 1894. Här må endast anföras, att omläggningen af vik- 

 terna, vågens utlösning och arretering skedde efter samma plan, som vid de före- 

 gående komparationarna, och på ett afstånd från vågen af 3.5 m. Afläsningen af 

 vågen verkställdes med skala och tub på vanligt sätt. Af ståndet från skalan till 

 vågens främre fönster var 321 cm. 



Beträffande den Rueprechtska vågen må anföras, att känsligheten hos den- 

 samma synes minskas efter hvarje komparation. Vid komparationen 1894 mot- 

 svarade 1 skaldel å skalan omkring 0.03 mg. År 1904 var motsvarande värde 0,os 

 mg., vid komparationen i dec. 1914 O.oo mg. samt i aug. 1915 0,07 mg. Visserligen 

 föreligga ej uppgifter öfver afståndet mellan skala och spegel vid de två första kom- 

 parationerna, men då vågen vid alla komparationerna måste manipuleras på samma 

 afstånd på grund af att samma mässingstänger användts vid vågens arretering, om- 

 läggningen af vikter m. m., torde ej afstånden mellan spegel och skala varit väsent- 

 ligt olika. Orsaken till förändringen i känslighet torde väl närmast bero på en böj- 

 ning af vågarmarna vid belastningen med kilogramvikterna. 



En olägenhet hos vågen, som redan påpekats vid komparationen 1894, är den, 

 att vikterna, huru noga de än från början äro centrerade på vågskålarna, efter några 

 omläggningar komma att stå excentriskt å desamma. Enligt Ångström skulle detta 

 bero därpå, att kuggarna i det kugghjul, som drifver vändskifvan, skulle vara något 

 för stora eller möjligen ej fullt jämna, hvarigenom vändskifvan får på några ställen 

 en ojämn rörelse, som kan förorsaka en liten förryckning af vikternas lägen, samt 

 att injusteringen af omtransporteringsmekanismens skilda delar ej skulle vara fullt 

 tillfredsställande. Då emellertid ofvannämnda fel observerades af oss först, sedan 

 komparationerna påbörjats, har någon injustering af omtransporteringsmekanismen , 

 icke kunnat göras. Emellertid sökte vi åtminstone eliminera det första af of-vau- 



