KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. |2. N:o 4. 7 
svag, samt afståndet mellan de antingen i solspektret befintliga eller å planscherna 
återgifna linierna är stort. Ehuru solljuset vid de observationer, jag nu anstält, ej 
alltid varit af utmärkt beskaffenhet, anser jag mig dock vid inregistreringen i allmänhet 
kunna vara säker på åtminstone ”'/; skaldel i ÅNGsTRÖMS atlas, d. v. s. på en half 
10 000 000-dels millimeter. 
De linier, som vid en dylik undersökning kunna framträda 1 spektrum, måste 
härröra dels från poltrådarne och luften, i hvilken gnistan öfverhoppar, dels från be- 
ståndsdelarne hos den vätska, med hvilken polerna fuktas. bDLuftlinierna äro till sitt 
läge så lätta att igenkänna, att de utan svårighet kunna bortmönstras. FElimineringen 
af de från polerna härstammande linierna kan ske genom att vid de särskilda registre- 
ringarne begagna poltrådar af olika metaller, och jag har äfven vid fråga om yttrium 
och erbium användt ena gången platina-poler och den andra poltrådar af aluminium. 
Att dervid särskilda och förut ej använda spetsar för hvarje till undersökning afsedt 
ämne begagnades, torde väl vara öfverflödigt att nämna. De enda linier af främmande 
art, som vid fråga om klorföreningar behöfde bortmönstras, voro klorlinierna, bland 
hvilka de vigtigaste redan förut voro mig bekanta. Våglängderna för de öfriga af 
klorens linier, som vid gnista i öppen luft kunde visa sig, har jag genom att fukta 
polerna med saltsyra eller med salmiaklösning sökt bestämma. För större säkerhets 
skull har jag äfven begagnat ett Geisslers rör, innehållande klor i förtunnadt till- 
stånd. +) 
Efter att sålunda, så vidt möjligt varit, hafva bortmönstrat alla främmande linier 
och endast bibehållit dem, som med visshet härrörde från de mig lemnade yttrium- 
och erbium-preparaterna, qvarstodo ändock, såsom jag redan nämnt, åtskilliga linier 
såsom gemensamma, med afseende på hvilka det borde afgöras, huruvida den obser- 
verade koincidensen var verklig eller icke. Uppginge nemligen olikheten i våglängd 
till mindre än "/> skaldel, så hade denna olikhet hittills möjligen kunnat undgå min 
uppmärksamhet. Nya och skarpare mätningar särskildt för dessa närbelägna eller koin- 
 ciderande linier voro derför erforderliga, men jag har endast med afseende på spektra 
från yttrium och erbium företagit en sådan ytterligare granskning och skall nu om- 
nämna densamma. 
') Till en början sökte jag med tillhjelp af de för klorlinierna i Watts ”index of spectra” angifna vågläng- 
derna eliminera dessa linier ur mina observationer, men då det visade sig, att de på PLUCKERS mätningar 
grundade bestämningarne voro i viss mån felaktiga, vare sig att felen lågo i sjelfva mätningarne, eller be- 
rodde på de anstälda reduktionerna, inregistrerade jag i solspektrum alla de klorlinier, som medelst det 
Geisslerska röret visade sig. Och då mig veterligen inga noggranna bestämnirgar för kloren i detta hän- 
seende blifvit offentliggjorda, meddelar jag här nedan mina mätningar. 
Emedan det ifrågavarande röret redan förut blifvit mycket begagnadt, hade största mängden af den 
inneslutna gasen såsom sådan försvunnit; — på glasets inre väggar fans en ganska stark platinabelägg- 
ning. I följd häraf voro linierna i allmänhet svaga, så att en stor springöppning erfordrades, för att kunna 
se de ljussvagaste bland dem. Emedlertid anser jag felen i mina mätningar, vid fråga om de svagaste 
linierna, ej kunna uppgå till mer än högst en enhet. Utom klor, innehöll röret endast vätgas. 
Jemföras mina mätningar med PLÖUCKERS, finner man, att afvikelserna mellan de båda serierna ligga 
omkring en regulier kroklinie, hvars ordinator representera differenserna, under det att våglängderna få 
göra tjenst som abskissor. Från och med 5600 såsom utgångspunkt (diff. = + 8.0) äro dessa ordinator 
positiva ända till 5440, derefter negativa till 5115, med minimum (— 11.0) vid 5265, och slutligen på 
nytt positiva med maximum (+9.0) vid 4770. Stora afvikelser härifrån dock vid 5174—5142. 
