4 A. ATTERBERG, METALLEN BERYLLIUMS FÖRENINGAR. 
Vi skola härnedan först angifva de allmänna resultat, hvartill denna under- 
sökning ledt, för att sedan öfvergå till speciel beskrifning af de framställda beryllium- 
föreningarne. 
ALLMÄN KARAKTERISTIK ÖFVER BERYLLIUMS SALTER. 
Berylljorden hör, såsom bekant, till de svagare baserna, ehuru dock ej till de sva- 
gaste; den är t. ex. starkare än lerjord och jernoxid, enär den, om äfven med svårighet, 
förmår utdrifva ammoniak ur dess salter. Man har i sednare tid uppställt det känne- 
tecknet på svaga baser, att svaga basers neutrala salter af vatten till större eller min- 
dre del sönderdelas, och detta kännetecken låter ganska väl tillämpa sig på beryll- 
jorden. En sådan sönderdelning eger nemligen liksom hos flera andra metalloxider först 
och främst med lätthet rum i föreningarna med svaga syror, såsom synes deraf, att 
berylljordens förening med kolsyra erhalles af olika sammansättning allt efter omstän- 
digheterna vid dess beredning, och att en förening med cyanvätesyra alls icke kunnat 
framställas. 
Men äfven hos föreningarne med starkare syror sker en sådan sönderdelning ofta, 
och den kan till och med hos de starkaste tydligen uppvisas. Så afgifva t. ex. klorbe- 
ryllium och berylliumnitrat vid deras lösningars afdunstning 1 värme fri syra och qvar- 
lemna basiska salter; och vid torkning 1 värme bortgår syran mer och mer fullstän- 
digt. Berylliumacetat visar samma förhållande, men' redan vid lägre temperatur. 
Särdeles vackert visar sig vattnets sönderdelande imverkan på berylliumklorat och 
-hyposulfat, hvilka salters lösningar vid koncentrering förhålla sig aldeles som de 
fria syrorna sjelfva, i det att det förra saltet afger stora mängder klor, det sednare 
åter svafvelsyrlighet under lemnande af berylliumsulfat. 
Flerbasiska syror gifva på grund af sin svårflygtighet oftast med större lätthet 
neutrala kristalliserade salter, emedan vid saltlösningarnas afdunstning ej någon fri syra 
af vattenångorna kan bortföras; men att äfven hos dessa en åtminstone partiel sönder- 
delning eger rum, kan skönjas af flera omständigheter. Så kristalliserar t. ex. beryl- 
liumsulfat ofta blott med svårighet ur neutral lösning, men deremot med lätthet ur 
sur, då den närvarande fria syran hindrar sönderdelningen. Så verka ofta neutrala 
berylliumsalter starkt lösande på i vatten olösliga salter af beryllium på grund af 
den fria syra, som (jemte basiskt salt) uppkommer, då dessa salter lösas i vatten. ”Till- 
sättes till en lösning af berylliumsulfat natriumfosfat eller -pyrofosfat, så erhålles ej nå- 
gon fällning, förrän två tredjedelar till tre fjerdedelar af den equivalenta mängden 
blifvit tillsatt, tydligen på grund af att den fria syra, som finnes 1 sulfatets lösning, 
först af de tillsatta natronsalterna måste neutraliseras, innan något berylliumfosfat kan 
utfalla. 
Tydligt visar sig denna vattnets inverkan vid sammanblandning af neutrala lös- 
ningar af berylliumsulfat och ferrocyankalium, då vätskan hastigt blåfärgas, emedan 
ferrocyanvätesyran, i stället för att förena sig med berylljorden, till stor del frigöres 
och oxideras till berlinerblått på luftens bekostnad. Likaledes visar sig sönderdel- 
ningen tydligt, då de dervid bildade basiska salterna äro olösliga, såsom hos bernstens- 
syra och selensyrlighet. ÖOaktadt de neutrala salterna af dessa syror äro lösliga 1 vat- 
