KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. |2. N:O 5. 9 
stämmande sammansättning. Qvicksilfveroxidens basiska salter äro på analogt sätt att 
betrakta som föreningar mellan neutralt salt och vattenfri oxid (t. ex. HgCl + 2H20O). 
Koppar och bly gifva basiska salter, som synas höra till båda dessa slag. Hvad åter 
Er 
angår öfriga för basiska salter använda formler, torde sådana som Bi OH böra an- 
lo.NO, 
vändas vid föreningar af metalloxider, som äro mer än tvåatomiga. Formler sådana som 
2Pb0.Cr0,; äro att begagna blott som empiriska eller reaktionsformler. De nu för ti- 
Pp 
den mycket brukliga, kondenserade formlerna af typen Pb RR böra deremot helt säkert 
Pb<cy 
i flertalet fall förkastas och äro sannolikt riktiga, blott då de ifrågavarande salterna 
innehålla nya modifikationer af oxider med förändrade egenskaper (i analogi med mot- 
svarande förhållande hos salterna af några syror, som på detta sätt vanligen upp- 
fattas, t. ex. pyrofosforsyran). 
SPECIEL BESKRIFNING ÖFVER BERYLLIUMS FÖRENINGAR !). 
Vattenfri Berylljord. 
Öfver den vattenfria berylljordens egenskaper finnas uppgifter af VAUQUELIN, 
SCHAFFGOTSCH, H. RosE, EBELMEN, DEBRAY och Joy. Den specifika vigt (3,02—3,09) är 
bestämd af H. RosE år 1849 och af EBELMEN år 1851. I kristalliserad form är den er- 
hållen af de två sednare kemisterna samt af DEBRAY. 
Berylljorden bildar ett hvitt, luckert, osmältbart pulver af något olika konsistens 
allt efter beredningen. Erhållen genom sönderdelning af berylliumsalter med smältande 
alkalikarbonater, uppträder den ofta så fint fördelad, att den ej låter affiltrera sig, 
ntan genomgår papperets porer. Framställd genom glödgning af åtskilliga basiska be- 
rylliumsalter, erhålles den ofta i utomordentligt luckert och voluminöst tillstånd. Efter 
svag glödgning löses den vid uppvärmning lätt i teml. stark svafvelsyra eller fluor- 
vätesyra, långsamt i varm klorvätesyra och salpetersyra. Har den åter blifvit utsatt 
för mycket stark hetta, så löses den ytterst svårt i de sednare syrorna och blott vid 
fortsatt digerering med de föregående. 
SCHAFFGOTSCH har uppgifvit, att berylljorden vid smältning med alkalikarbonater 
utdrifver kolsyra, hvilket sedan anförts i flertalet läroböcker och begagnats som bevis 
för, att berylljorden vore en sesquioxid. Emellertid har denna författare häruti begått 
ett misstag. Han uppgaf nemligen, att han med 0,2405 gr. berylljord kunnat utdrifva 
0,21 gr. kolsyra och med 0,320 berylljord 0,0305 gr. kolsyra; och visserligen kan lätteli- 
- 
I sammanhang med det föregående bör anmärkas att i sednaste upplagan (den sjette) af GMELINS 
Kemi de här ofvan nämnda salterna erhållit de af ScHINDLER angifna oriktiga formlerna i st. f. de rikti- 
gare af KöHN och KANE. 
1) För att fullständiga följande redogörelse öfver berylliumföreningarne, hafva i det följande äfven öfriga 
kända, men ej af författaren undersökta föreningar blifvit helt kort omnämnda. 
KE. Vet. Akad. Handl. Band. 12. N:o 5. 2 
