10 A. ATTERBERG, METALLEN BERYLLIUMS FÖRENINGAR. 
gen en sådan vigtsförlust erhållas, men den beror då endast derpå, att genom oförsigtig 
upphettning alkalikarbonat bortsublimerar. Att så är förhållandet, inses af följande af 
författaren anställda försök: 
a). 0,1883 gr. berylljord smältes med 3,2 gr. natriumkarbonat, båda nyss hvar 
för sig glödgade. Smältningen verkställdes 1 en platinadigel, som, för att motverka 
karbonatets fördunstning genom luftvexling i digeln, var mställd i en annan större 
digel. Efter två timmars svag glödgning visade sig en vigtsförminskning af 0,0052 gr., 
utan att dock på den yttre dstlns lock något sublimat kunde förmadas. 
b). För att undersöka, om denna vitlstörlust kunde bero på förflygtigande af na- 
triumkarbonatet oaktadt den låga hettan och den genom användning af dubbla diglar 
hindrade luftvexlingen, gjordes ett kontrollförsök på samma sätt under användande af 
endast natriumkarbonat (1,3 gr.) utan berylljord. Efter två timmar visade sig en vigts- 
förlust af 0,o021 gr. Natriumkarbonat är således något litet flygtigt under dessa om- 
ständigheter, hvilket förklarar vigtsförlusten i förra försöket. 
c). Ett likartadt försök gjordes genom att smälta berylljord med kaliumkarbo- 
nat. Denna gång visade sig dock ej alls någon vigtsförminskning utan i stället en 
obetydlig vigtstillökning beroende på att digeln af lågan blifvit något litet angripen. 
Någon kolsyreutveckling hade tydligen ej heller i detta fall egt rum. | 
d). Massan efter ett annat försök, då temperaturen stegrats till hvitglödgning, 
behandlades med afkyldt vatten under omskakning, för att hindra, att möjligen bildadt 
berylljord-natron genom lokal uppvärmning der upplösningen skulle sönderdelas. 
Erhållen lösning filtrerades från den oangripna berylljorden, surgjordes med saltsyra, 
uppkokades till kolsyrans fördrifvande och neutraliserades derpå med ammoniak samt 
försattes med svafvelammonium. Ingen fällning af berylliumhydrat erhölls, ej ens efter 
någon tid, hvarföre således intet berylljord gått 1 lösning. 
Af dessa försök framgår således, att berylljorden vid smältning med alkalikar- 
bonater ingalunda, såsom SCHAFFGOTSCH uppgaf, under utdrifvande af kolsyra bildar 
något berylljord-alkali, utan förblifver den tvärtom aldeles oförändrad. Vidare synes 
häraf, att natriumkarbonat redan i svag rödglödgning är något flygtigt. Sker en sådan 
smältning som de föregående, i enkel digel, så erhålles mycket större vigtsförluster. 
Efter a timmar hade då vid smältning med natriumkarbonat i svag rödglödgning 
en vigtsförlust af 0,0200 gr. egt rum, efter en timmas stark rödglödgning för vatten- 
bläster åter ej mindre än 0,088 gr. I hvitglödning sublimerar natriumkarbonat i 
stora massor, så att under 1 timmes stark hvitglödning för bläster nära en half gram 
karbonat hade förflygtigats ur tillsluten digel. | 
Då DeEBRAY analyserade dubbelsaltet fmellan kaliumoxalat och berylliumoxalat ge- 
nom glödgning af detsamma och utdragning med vatten, erhöll han en lösning af ka- 
liumkarbonat, som han fann fri från berylljord; men detta hindrade honom ej från, at 
vid redogörelsen öfver den vattenfria berylljordens egenskaper upprepa SCHAFFGOTSCH 
felaktiga uppgift. 
DeBRrRAY har uppgifvit, att smältande kali lätt löser berylljord, och Joy säger, att 
efter smältning med kali går berylljord i lösning vid behandling med vatten, hvilka upp 
gifter lik: aledes influtit i flera läroböcker. Emellertid har redan förut WEEREN förklar 
